The '''Grand Sanhedrin''' was a Jewish high court convened by Napoleon I to give legal sanction to the principles expressed by the Assembly of Notables in answer to the twelve questions submitted to it by the government.<ref>Jew. Encyc. v. 468, s.v. France</ref> The name was chosen to imply that the Grand Sanhedrin had the authority of the original Sanhedrin that had been the main legislative and judicial body of the Jewish people in classical and late antiquity.

==Assembly of Notables==
An Assembly of Jewish notables was summoned in April 1806 by the Emperor to consider a set of 12 questions. Those who attended were largely from the Lorraine). They were led by Rabbi David Sinzheim of strasbourg, who presently became the president of the Sanhedrin.

The questions presented were:
thumb|right|250px|Cover page to [[siddur used at the Grand Sanhedrin of Napoleon, 1807.]]
# Is it lawful for Jews to have more than one wife?
# Is divorce allowed by the Jewish religion? Is divorce valid, although pronounced not by courts of justice but by virtue of laws in contradiction to the French code?
# May a Jewess marry a Christian, or [May] a Jew [marry] a Christian woman? or does Jewish law order that the Jews should only intermarry among themselves?
# In the eyes of Jews are Frenchmen not of the Jewish religion considered as brethren or as strangers?
# What conduct does Jewish law prescribe toward Frenchmen not of the Jewish religion?
# Do the Jews born in France, and treated by the law as French citizens, acknowledge France as their country? Are they bound to defend it? Are they bound to obey the laws and follow the directions of the civil code?
# Who elects the rabbis?
# What kind of police jurisdiction do the rabbis exercise over the Jews? What judicial power do they exercise over them?
# Are the police jurisdiction of the rabbis and the forms of the election regulated by Jewish law, or are they only sanctioned by custom?
# Are there professions from which the Jews are excluded by their law?
# Does Jewish law forbid the Jews to take usury from their brethren?
# Does it forbid, or does it allow, usury in dealings with strangers?

==Creation of the Sanhedrin==
At one of the meetings of the Notables, Commissioner Comte Louis Matthieu Molé expressed the satisfaction of the emperor with their answers, and announced that the emperor, requiring a pledge of strict adherence to these principles, had resolved to call together a 'great sanhedrin' which should convert the answers into decisions and make them the basis of the future status of the Jews, create a new organization, and condemn all false interpretations of their religious laws. In order that this sanhedrin, reviving the old Sanhedrin of Jerusalem, might be vested with the same sacred character as that time-honored institution, it was to be constituted on a similar pattern: it was to be composed of seventy-one members—two-thirds of them rabbis and one-third laymen. The Assembly of Notables, which was to continue its sessions, was to elect the members of the sanhedrin, and notify the several communities of Europe of its meeting, "that they may send deputies worthy of communicating with you and able to give to the government additional information." The Assembly of Notables was to appoint also a committee of nine, whose duty it would be to prepare the work of the sanhedrin and devise a plan for the future organization of the Jews in France and Italy (see Consistoire).

On October 6, 1806, the Assembly of Notables issued a proclamation to all the Jewish communities of Europe, inviting them to send delegates to the sanhedrin, to convene on October 20. This proclamation, written in Hebrew, French, German, and Italian, speaks in extravagant terms of the importance of this revived institution and of the greatness of its imperial protector. While the action of Napoleon aroused in many Jews of Germany the hope that, influenced by it, their governments also would grant them the rights of citizenship, others looked upon it as a political contrivance. When in the war against Prussia (1806-7) the emperor invaded Poland and the Jews rendered great services to his army, he remarked, laughing, "The sanhedrin is at least useful to me." David Friedländer and his friends in Berlin described it as a spectacle that Napoleon offered to the Parisians.
thumb|right|300px|[[Commemorative coin|Medallion struck by the Paris mint in commemoration of the Grand Sanhedrin.]]
The opening of the sanhedrin was delayed until Feb. 9, 1807, four days after the adjournment of the Assembly of Notables. Its seventy-one members included the rabbis sitting in the Assembly, to whom were added twenty-nine other rabbis and twenty-five laymen. Its presiding officers, appointed by the minister of the interior, were: Reform congregation Adat Jeshurun, addressed the sanhedrin, Litwack in Hebrew, the others in French, expressing their entire approval of the Assembly and promising their hearty support. But the deputies were greatly disappointed when the president, after having answered them in Hebrew, invited them to be silent listeners instead of taking part in the debates as the proclamation of the Notables had caused them to expect. Addresses from congregations in France, Italy, and the Rhenish Confederation, especially from Neuwied and Dresden, were also presented.

==Sessions of the Sanhedrin==
In the sittings of Feb. 16, 19, 23, 26, and March 2, the sanhedrin voted without discussion on the replies of the Assembly of Notables, and passed them as laws. At the eighth meeting, on March 9, Hildesheimer, deputy from Hebrew expressing great hopes for the future. After having received the thanks of the members, he closed the sanhedrin. The Notables convened again on March 25, prepared an official report, and presented it on April 6, 1807; then the imperial commissioners declared the dissolution of the Assembly of Notables.

'''הסנהדרין של פריז''', אספת רבני היהודים בצרפת, הוקמה ביוזמת נפוליאון בונפרטה במטרה להגביר את הפיקוח על היהודים בקיסרותו, אך גם לרכוש את אהדתם.
שמאל|ממוזער|100px|נפוליאון

באותה תקופה, השנים הראשונות של קתולית בצרפת, והבאה בתור הייתה הדת היהודית, שבמסגרת האמנציפציה היה רצון לשלב את מאמיניה בין יתר האזרחים.

ב-אנטישמים התלוננו על משלח ידם של יהודי אלזס: הלוואה בריבית קצוצה והאשימו את הדת היהודית שהיא מעודדת עושק נוכרים. הפולמוס הביא את נפוליאון לכנס ביולי 1806 בפריז את מנהיגי היהודים על מנת להטיל עליהם לגבש הלכה דתית שתאפשר להולכים בעקבותיהם ל"תאם את אמונתם עם חובותיהם כצרפתים". דבר זה היה נחוץ, לדעת נפוליאון, להחיות את "רגשות המוסר האזרחי" בקרב היהודים, רגשות ש"נטמטמו בעטיו של מצב ההשפלה שבו חיו זמן מרובה כל כך ושאין בדעת הקיסר לקיים אותו או לחדשו".

כדי להפוך את החלטות האספה, שנענתה לרצונותיו של נפוליאון, לסמכותית יותר הודיע נציג נפוליאון לאספה שבאוקטובר תכונס אספה מצומצמת וחשובה יותר, שתיקרא "סנהדרין", וישתתפו בה 71 נכבדים, כמניין החברים בסנהדרין ההיסטורית. רוב חברי הסנהדרין הנפוליאנית נלקחו מבין רבני האספה. אליהם הצטרפו גם כמה צירים לא רבניים מהאספה וכן רבנים שלא נכחו באספה. שתי משלחות באו מחוץ לצרפת: משלחת מאמסטרדם שייצגה את אלו שחפצו בתיקונים בדת ומשלחת מפרנקפורט.

נראה שלבד ממניעיו הפוליטיים סבר נפוליאון גם שעל ידי השבת הסנהדרין עשויים היהודים לראות בו כמעין משיח וגואל מודרני.

בראש הסנהדרין נבחר לעמוד הרב דוד זינצהיימר, פוסק הלכות נחשב ומחמיר למדי. בין השאר סירב להתיר גילוח הזקן בחול המועד לבאי האספה, מלבד אלו הנאלצים להיפגש עם המלכות. דיוני הסנהדרין התקיימו ברוב טקס ובחגיגיות. תפקידה היה לאשר תשובות לשתים עשרה השאלות שהפנה נפוליאון ליהודים. השאלות עסקו במגוון נושאים הקשורים ליחסים בין יהודים ללא יהודים בצרפת:

* האם מותרת ליהודים הפוליגמיה? 
* האם מותרים גירושים והאם יש להם תוקף גם כלא אושרו על ידי המדינה?
* מה דעת ההלכה על נישואי תערובת בין יהודים לנוצרים?
* האם יחס היהודים לצרפתים הוא יחס של אחווה? לדעת ההלכה, מה ההתנהגות הראויה כלפי הצרפתים הלא יהודים?
* האם היהודים רואים בצרפת מולדת שהם מחויבים בחוקיה ובגנתה?
* מי בוחר ברבנים, מה מקור סמכותם ועד כמה גדולה שליטתם על חיי צאן מרעיתם?
* האם יש איסור על לקיחת ריבית מיהודים? מלא-יהודים? האם יש מקצועות האסורים ליהודים?

את עיקרי התשובות לשאלות אלו נתנה כבר האספה שקדמה לסנהדרין. התשובות נועדו להשביע את רצונו של הקיסר שכונה:"האיש המפליא לעשות, חונן ומטיב, חפץ חסד, העביר מעלינו חרפה". על כן נראו בעיני הדורות הבאים כמתרפסות. עם זאת עשו הצירים, רבים מהם יהודים אדוקים ביותר, מאמץ גדול שלא לפגוע בקודשי ההלכה. תפקיד הסנהדרין היה לתת לתשובות האספה משנה תוקף כתקנות דתיות מחייבות.