The '''hird''', in Norwegian history, was originally an informal retinue of personal armed companions<ref>For this Germanic tradition the German generic term ''Gefolgschaft'' 'body of followers' is also used in modern literature; it was even adopted by powerful Romans in the late empire, by such Latin names as ''bucellarii'' or the more common ''comitatus''.</ref>, hirdmen or housecarls, but came to mean not only the nucleus ('Guards') of the royal army, but also developed into a more formal royal court household.<ref></ref> 

The term came from Old Norse '''"hirð"''', again from either Old English ''hir[e]d/heard/hird/hurd'' or old German ''heirat'' 'marriage', both of which can mean "body of men". While the term is often used in Norse sagas and law codes, it is a medieval term - the sagas were primarily written down in the 12th century using the language of their own time. There is some uncertainty as to what the term replaced, although the term ''hlid'' or ''Lið'' is used in Danish sources for the warrior following of Canute the Great.

By the reign of Håkon IV (1204 &ndash; 1263) the Norwegian hird was no longer exclusively focused on the military function, and had acquired several subdivisions on continental patterns, with squires (''kertilsveinr'', literally "candle-men", which were ceremonially required to hold candles at hird ceremonies), men-at-arms (''hirdmenn'') and knights (''skutilsveinr'', literally "table-men"). In addition there were low-born ''gestir'', who received only half pay and served as a sort of intelligence service, and were not allowed to sit at the king's table for supper, apart from Christmas day and Easter day, when the entire hird was assembled and sections of their law code, the ''Hirdskraa'' was read or recited. The upper levels of the hird were a recruitment ground for numerous royal officials, and most external officials were also incorporated into the hird. Somewhere during the reign of Magnus VI the older laws of the Hird were incorporated into the Hirdskraa law code.
During the reign of Håkon V (1299 &ndash; 1319) the Norse titles were dropped entirely in favor of continental titles. Emphasis was put on the Norwegian king's hird as a community of equals, a chivelresque corporation of warriors in which, technically, the king was the first among equals.

== Hirdman ==
'''Hirdman''' (plural '''Hirdmen''') is a word in Scandinavian languages (notably Norwegian and Swedish), literally for a member of a Hird 'household, family'.

It is used as a title, originally, even in Norse mythology, for informal companions or retainers of the powerful, in the unruly old (often still pagan) times especially as companions in arms, later more refined like courtiers, a development not unlike that of the thegn or the Roman comes.

'''Hird''' (isländska ''hirð'', av anglosaxiska ''hīred'', hushållsfölje) avser i fornnordisk dikt och historia en härskares personliga skara krigare eller ''huskarlar''. Hirden förekommer i de flesta större diktverk från det nordliga germanska området, från Beowulf till Eddan. Hirdmännen tjänstgör som knektar under sin herre under ett slags frivillig pliktöverenskommelse. Någon regelrätt lön utbetalas inte, men härskaren förväntas förutom mat och uppehälle också vara frikostig och rikligt belöna dem, som gör ett gott arbete. Snålhet hos härskaren anses vara ett svårare karaktärsbrott än de flesta moraliska brister en modern läsare kan tänkas pålägga sagornas figurer. Speciellt högt i rang i hirden ansågs en krigare stå som förutom vapenskicklighet också ägde skaldeförmåga.

==Den norska hirden==
I det gamla trohetsed. Hirden kallades därför även kungens svärdtagare samt hans handgångna och edsvurna män.

Från Olof den heliges tid omtalas hirdmän, gäster och huskarlar som tre särskilda avdelningar av hirden. Hirdmännen bildade kungens egentliga livvakt och ständiga omgivning; de bodde i kungens gård, åt vid hans bord och var i ledung på kungens eget skepp. De var skiftesvis vakthavande hos kungen, sex till tolv i sänder. De förnämsta av hirdmännen var bordsvennerna ''(skutilsveinar)'', vilka gjorde tjänst vid kungens bord samt ordnade vakthållningen och hade tillsyn över densamma. De ringaste av hirdmännen var de s.k. ''kertisveinar'', ett slags pager, som vid högtidliga tillfällen stod framför kungens bord med brinnande ljus i händerna. Dessa pager, ynglingar av de förnämsta ätterna, var kungens handgångna män, men blev hans svärdtagare och edsvurna, först när de upptogs till egentliga hirdmän. Detta skedde med stor högtidlighet, och kungen kunde endast med de förutvarande hirdmännens råd inta en ny medlem i hirden. Detta samfunds medlemmar hade nämligen vissa förpliktelser icke blott till kungen och riket, utan även till varandra inbördes. De borde bistå varandra vid fientliga anfall eller andra olyckor; de fick ej tala ont om varandra, utan skulle leva i inbördes sämja samt låta kungen avgöra möjligen uppkommande tvister.

Hirdens andra klass, de s.k. gästerna, förrättade den yttre vakthållningen, gjorde rekognosceringar i krig samt fullgjorde kungens bud och befallningar överallt i landet. Vid kungens gård hade de sitt särskilda härbärge och bord samt i ledung sitt eget skepp. Upptagandet i gästernas klass skedde med mindre högtidlighet än hos de egentliga hirdmännen, men även där erfordrades klassmedlemmarnas samtycke till en ny ledamots inträde. Hirdens tredje klass, de s.k. huskarlarna i inskränkt mening, hade även särskilt härbärge och mathållning samt förrättade allt arbete vid kungens gård. Deras anseende sjönk med tiden alltmer, så att de slutligen ej räknades till den egentliga hirden och följaktligen ej ansågs lyda under hirdlagen. På sista tiderna var de sannolikt ej heller med några särskilda ceremonier antagna i kungens tjänst.

Alla hirdens inre angelägenheter av gjordes på hirdstämmor under kungens eller hirdstyrarnas ledning. Samfundets medlemmar var visserligen, såväl som kungens andra undersåtar, skyldiga att lyda landets allmänna lag, men stod dessutom under en särskild hirdlag ''(hirðskrá)''. Denna lags bestämmelser åsyftade ej blott att främja höviska seder och ridderligt skick hos hirdmännen, utan även att utbilda hirdinrättningen till ett lämpligt organ för kungen som statens högste styresman, vilket klart uttalas i kung Magnus Lagaböters hirdskrå. De olika befattningar eller ämbeten, som uppstod inom hirden, utvecklade sig även med tiden från att vara endast hovfunktioner till riksämbeten av första rang. Det äldsta av dessa hirdämbeten innehades av kungens ''märkesman'' (motsvarande nyare tiders fanbärare) eller stambo. Han skulle bära och försvara kungens stridsmärke (fana), och på krigsskeppet hade han jämte de tappraste sin plats i förstäven, som han skulle värja. Ännu högre i anseende var ''stallaren'', ursprungligen ett slags kunglig stallmästare, som hade sig ålagt att anskaffa och ordna skjutsen på kungens resor, men även fick tala på kungens vägnar vid offentliga tillfällen, vid ting och hirdstämmor, liksom han även föredrog hirdens angelägenheter inför kungen.