The formation of '''shield wall''', or Skjaldborg in Old Norse, is a formation shoulder to shoulder, holding their shields so that they abut or overlap. Each man benefits from the protection of his neighbor's shield, as well as his own.

== History ==
=== Ancient times ===

This tactic was used by many ancient armies including the Roman legions and the Greek hoplite phalanx formation.
The shield wall came into use in ancient Greece during the late eighth or early seventh century B.C. The soldiers in these shield wall formations were called “hoplites”, so named for their shield, a hoplon. These were three foot diameter shields made from wood and covered in metal. Instead of fighting individual battles in large skirmishes, hoplites fought as cohesive units in this tight formation with the left half of their shield covering the unprotected right side of the hoplite next to them. The worst, or newest, fighters would be placed in the middle front of the formation to provide both physical and psychological security.<ref name=Hanson>Hanson, Victor Davis. ''The Western Way of War: Infantry Battle in Classical Greece'',p.27-28.</ref>

=== Use in Britain ===

During the battles between Saxon army would have been properly equipped. These troops would have been the professional warriors in the front few ranks, so if the shield wall was breached, the entire line, in all likelihood, would quickly be split in two as unarmoured peasants with farm tools tried to combat professional warriors with proper weapons and armor.  The powerful weapons of the time, like big swords and axes, were too big to swing, so the more effective weapons were short swords maybe a foot long which could be stabbed under the opponent's shield into his groin or leg. This led a lot of professional warriors in Alfred the Great's army to carry two swords. Two-handed weapons were out of the question in a shield wall, due to the need to hold a shield in one hand. The shield wall was commonly used by Anglo-Saxons from kingdoms such as Mercia, Wessex, and Northumbria; it was also used during the early medieval period in England to refer to the main method of Anglo-Saxon warfare, and it was clearly visible throughout the Bayeux Tapestry.

=== Decline ===

Shields, and the 'shield wall' began to fall out of use due to improvements in armor; as plate armor became more readily available, the utility of large shields declined. Improvements in missile weapons, such as the crossbow and longbow, also decreased the effectiveness of shields. 

'''Fylking''' er et begrep som beskriver en taktisk kampformasjon/masseoppstilling av infanterister. Formasjonen ble benyttet under de nordeuropeiske slagene i vikingtiden og middelalderen. Formasjonen ble også brukt av angelsakserne under krigføring på De britiske øyer, og da ble den kalt ''shield wall''. 

Det er ikke sikkert hvor eller hvordan fylkingen oppsto, men bakgrunnen kan være senromersk. Legionærer i det senromerske keiserriket, før slutten i 400-tallet, var ofte rekruttert fra utenfor Romerriket, for eksempel fra Skandinavia. Den formasjonen de benyttet seg av, falanks, er et mulig opphav til fylkingen.

Det viktigste elementet i fylkingen var delvis overlappende skjold i front av formasjonen. Herfra kom den engelske betegnelsen '''shield wall'''. Dette har ført til en del misforståelser i moderne tid, fordi ''skjoldborg'' betyr noe annet på norsk.

==Fylkingen==
En fylking var ofte sammensatt av flere mindre tropper under felles ledelse. Hver tropp hadde sin troppefører. Beregninger gjort i vår tid tilsier at en tropp besto av seks mann i bredden og fem i dybden, altså i alt 30 mann i en tropp. Da man fylket seg, eller stilte opp en hær fra mange ulike tropper, hadde hver tropp et troppemerke eller en fane i metall eller tøy.

Størrelsen på en fylking har nok variert, men fra Slaget ved Fyrileiv i 1134, er det skildret en bred fylking på 7200 mann. Fra andre slag, også i England, er det skildret at en hær kunne organisere seg i hele fire fylkinger, hvor den ene var reserve. Det synes som om omstendigheter bestemte om det ble dannet en eller flere fylkinger for det kommende slaget. Under Slaget om Oslo 1161 skal en fylking på 4800 mann, som var strukket ut til bare fem mann i dybden, ha forsvart hele byen fra ute på isen.

Fylkingen var ingen fast formasjon. Ettersom den minste formasjonen var på en tropp, kan det tyde på at grensen går ved fem mann i dybden. Ellers kunne fylkingen anta ulike former; fra å være kvadratformet og med stor dybde, til en lang, bred linje med begge flanker litt forover. Under slag var det vanlig å ha tre fylkinger, selv om det ikke alltid var slik. 

==Fylking under slag==
En fylking hadde soldater i ringbrynje og med skjold og slagvåpen i fremste linje, mens det var spydkastere og bueskyttere bakover i rekkene. Ettersom kastespyd, som arkeologiske funn har vist, ble hyppig brukt under slagene, kan det tyde på at spydkastere må ha utgjort en betydelige andel av en fylking. I fylkingens bakerste rekker finner man bueskyttere og spydkastere. Disse skjøt mot fienden, over sine egne tropper - før sammenstøtet, eller når slaget var i gang.

Under et slag mellom to fylkinger ville skjold og spyd først braket sammen i et brutalt møte, når  formasjonene braket sammen. Så slåss de fremste rekkene mot hverandre med spyd, øks eller sverd, med det for øye å ødelegge motstanderens skjold. Å lage en åpning i fiendens rekke var viktig. Deretter løste formasjonen seg opp og det oppsto et blodig møljeslagssmål, mann mot mann, i forvirring og død. Hver tropp måtte holde sammen, for samarbeid var viktig. Samlepunktet var ens egen fane eller troppefører. Den som fikk sendt inn forsterkninger først, ville ha størst sjanse til å vinne slaget. 

Man brukte ofte reservestyrker i fylkinger, og også flankemanøvre var kjent for vikinger  og engelskmenn. En spesielt disiplinert hær kunne brukes i kompliserte manøvre, inkludert ''fingert flukt'', der styrkene tilsynelatende trakk seg tilbake i uorden, for så plutselig å vende om og angripe forfølgerne, som hadde brutt formasjonen sin i iveren på å nå igjen fienden. En slik manøver er skildret i England på 800-tallet. 

En er ikke sikker på hvor godt fylkingen sto seg mot kavaleri. Snorre Sturlasons beretning om Slaget ved Stamford Bridge i 1066, stemmer ikke overens med det de eldste kildene, de angelsaksiske krøniker. Fra Danmark og Sverige vet vi om slag hvor kavaleri kjempet mot fylkinger, selv om detaljene vi har er ytterst sparsomme. Det viste seg at fotfolk fremdeles var svært viktig, men ved Slaget ved Fodevig i 1134, skal300 tyske pansrede ryttere ha knust en fylking på 20 000 mann. Fylkingen sies likevel å være dårlig organisert, og det finnes bare en eneste kilde til denne opplysningen. 

En krønikeskriver forteller at det ved  Slaget ved Viborg i 1150 var en fylking oppstilt med skjoldmenn foran og steinslyngere i stedet for bueskyttere i midten, med ryttere på fløyene. Denne fylkingen klartte med kraftig motstand å stoppe et kavaleriangrep, slik at rytterne på fløyene kunne angripe kavaleriets flanker fra sidene. Men, slike sammenstøt ga store tap som resultat. Bruk av terrenget for å hindre kavaleriet mulighet til å angripe med full styrke, ble gitt større prioritet. Denne taktikken ble avgjørende i Sverige, der væpnede bønder ble mobilisert i større styrker i løpet av 1400-tallet.