thumb|right|250px|Steagul partizanlor iugoslavi
'''Partizanii''' (alfabetul chirilic: Партизани) a fost o mişcare socialistă de rezistenţă armată împotriva forţelor Axei şi a colaboratorilor lor din Războiului de eliberare naţională a Iugoslaviei, parte a celui de-al doilea război mondial. Mişcarea s-a dezvoltat treptat, pentru a se transforma în ceea ce a devenit cunoscută ca Armata de eliberare naţională a Iugoslaviei. 

== Origini ==
thumb|right|250px|right|Steagul prieteniei croato-sârbe, unul dintre primele drapele folosit de partizani
În aprilie 1941, Regatul Iugoslaviei a fost invadat de Germania Nazistă. Pe 30 iulie, insurgenţii iugoslavi şi-au făcut pentru prima oară simţită prezenţa printr-o acţiune armată. Participanţii la această primă lovitură s-au îndreptat spre Kopaonik de unde, împreună cu alţi insurgenţi din valea Ibar şi din satele de munte, s-au organizat într-o formaţie importantă de luptă anti-Axă. Pe 10 august 1941 a fost formată în satul de munte Stanulović, „Cartierul general al partizanilor din Kopaonik”. Regiunea asupra căreia şi-au exercitat autoritatea pentru doar 42 de zile a fost numită „Republica Minerilor”. Aceşti insurgenţi s-au alăturat ceva mai târziu lupătorilor de sub comanda lui Josip Broz Tito – „Armata populară de eliberare şi detaşamentele de partizani ai Iugoslaviei”. 

Partizanii iugoslavi au purtat numele oficial de „Armata populară de eliberare şi detaşamentele de partizani ai Iugoslaviei” (în limbile slovenă: ''Narodnoosvobodilna vojska in partizanski odredi Jugoslavije''; sârbocroată: ''Narodno-oslobodilačka armija i partizanski odredi Jugoslavije/Народно-ослободилачка армија и партизански одреди Југославије'' şi macedoneană: ''Народно-ослободителна војска и партизански одреди на Југославија/Narodno osloboditelna vojska i partizanski odredi na Jugoslavija'') – şi s-a aflat sub comanda directă a mareşalului  Tito şi a Partidului Comunist Iugoslav. 

Forţele de ocupaţie au adoptat o politică atât de dură faţă de populaţia locală, inclusiv prin represaliile îndreptate împotriva populaţie civile, ca răspuns la uciderea în luptă a sloldaţilor Axei, încât partizanii nu numai că s-au bucurat de un sprijin uriaş din partea populaţiei, dar insurgenţii au devenit în scurtă vreme unica şansă de supravieţuire pentru numeroşi civili. 

== Înfiinţarea ==

Prima mişcare de rezistenţă a fost formată în Liubliana, Slovenia pe 26 aprilie 1941, (deşi, mai târziu, era sărbătorită oficial ziua de 27 aprilie). Numele acestei prime mişcări a fost „Frontul antiimperialist”. Mai târziu, a fost rebotezată „Frontul de eliberare a poporului sloven” (în limba slovenă: ''Osvobodilna fronta'', OF). În rândurile OF luptau comunişti, social-creştini, membri ai mişcării slovene de tineret „Şoimii” şi alte câteva grupuri mai mici. 

În Operaţiunii Barbarossa. 

În luptele împotriva forţelor  Axei au fost implicate diferite formaţii, mai mult sau mai puţin legate de Partidul Comunist Iugoslav. Partidul Comunist Iugoslav a hotărât declanşarea unei insurecţii armate pe Republicii Socialiste Serbia.

În toamna anului 1941, partizanii au înfiinţat Serbiei. În 1941, trupele germane au reocupat teritoriul republicii, iar majoritatea partizanilor au reuşit să scape în Bosnia. Cam în acest timp s-a petrecut ruptura dintre partizanii comunişti şi regaliştii cetnici, relaţiile dintre cele două mişcari ajungând la conflict direct. 

Pe Jugoslovenska narodna armija (Armata Populară Iugoslavă)”.

Pe 19 septembrie 1942, partizanii din Dalmaţia au format prima unitate navală formată din vase de pescuit, care a evoluat gradual într-o forţă formidabilă, capabilă să se angajeze în conflicte deschise cu Regia Marina (Marina Militară Italiană) şi cu Kriegsmarine (Marina Militară Germană) şi să organizeze operaţiuni complexe amfibii. 

În mai 1942, doi piloţi ai „Gărzii Naţionale Croate”, Franjo Kluz şi Rudi Cajevec, au trecut de partea partizanilor din Bosnia şi şi-au folosit aparatele în luptele împotriva forţele Axei. Deşi această forţă aeriană a avut o perioadă scurtă de existentă datorită lipsei infrastructurii, mişcarea iugoslavă de partizani a fost prima mişcare insurgentă care a avut propria lor forţa aeriană. Partizanii au reuşit să reconstruiască forţa lor aeriană, după ce au primit aparate de zbor, echipament, iar piloţii iugoslavi au fost antrenaţi de Royal Air Force în 1944.

== Operaţiunile de luptă ==

Partizanii şi Armata Populară de Eliberare au pornit o campanie de gherilă care a câştigat treptat sprijinul populaţiei civile. Au fost organizate „Comitete populare” care au funcţionat ca „guverne” locale în regiunile eliberate şi au reuşit chiar să pună pe picioare fabrici pentru producţia de război. 

La începuturile mişcării de partizani, forţele lor erau relativ puţin numeroase, slab înarmate şi toatal lipsite de infrastructură. Dar ei avut două avantaje majore faţă de alte formaţiuni paramilitare din fosta Iugoslavie:

* în rândurile partizanilor luptau un corp mic dar foarte bine instruit, format din veterani ai războiului civil spaniol, care, spre deosebire de alte mişcări insurgente ale momentului, luptaseră în condiţiile războiului mecanizat modern. 
* mişcare de partizani igoslavi a s-a bazat în primul rând pe ideologia comunistă şi mai puţin pe componenta etnică. De aceea, partizanii au avut parte de sprijin în aproape toate colţurile ţării, spre deosebire de alte formaţii paramilitare, care au fost limitate numai la teritoriile cu o anumită majoritate etnică – sârbă sau croată. Această caracteristică le-a permis unităţilor de partizani să se mişte cu uşurinţă pe teritorii vaste şi să recruteze noi soldaţi din diferite regiuni ale ţării. Acest ultim avantaj a devenit mai evident în fazele finale ale războiului

Forţele de ocupaţie şi cele ale colaboaraţioniştilor erau conştienţi de forţa în creştere a partizanilor şi au încercat să declanşeze o serie de şapte ofensive antipartizani. Cele mai mari ofensive din această serie au fost acţiunile la care au participat forţele Italiei Fasciste, Fall Weiss (Planul Alb) şi  Fall Schwarz (Planul Negru), sau, după cum sunt cunoscute în istoriografia iugoslavă „Ofensiva a 4-a” şi „Ofensiva a 5-a”. 

În conflictul cu forţele Axei, partizanii au reuşit să câştige sprijinul moral şi material (limitat) al Aliaţilor, care până la un moment dat sprijineau în principal forţele regaliste ale cetnicilor conduse de generalul Dragoljub "Drazha" Mihailović. Până în cele din urmă, Aliaţii s-au convins că este mai profitabil pentru ei să sprijine partizanii iugolavi de orientare comunistă. Pentru a reuşi să se edifice asupra situaţiei de fapt din taberele insurgenţilor iugoslavi, Aliaţii au trimis mai multe misiuni în ambele tabere, atât ale comuniştilor cât şi ale cetnicilor. Informaţiile strânse de ofiţerii de legătură aliaţi au fost cruciale pentru stabilirea priorităţilor misiunilor de aprovizionare şi au modificat strategia aliată în Iugoslavia. Informaţiile strânse de misiunile militarea aliate în Iugoslavia au dus la sprijinirea în exclusivitate a partizanilor de orientare comunistă ai lui Tito. În 1942, în ciuda faptului că proviziile asigurate de Aliaţi erau totuşi limitate, taberele cetnicilor şi partizanilor lui Tito primeau cantităţi relativ egale. În anul următor însă, situaţia aprovizionării s-a schimbat în mod hotărâtor. Ofiţerul de legătură britanic F. W. D. Deakin s-a aflat în tabăra lui Tito în timpul desfăşurării operaţiunii germane „Fall Schwarz”. 

Rapoartele ofiţerului britanic conţineau două observaţii importante. Prima era aceea că partizanii luptau cu mult curaj şi agresivitate împotriva germanilor, în ciuda pierderilor grele suferite şi de aceea aveau nevoie rapid ajutor. A doua observaţie era aceea că Divizia I de vânători de munte şi Divizia a 104-a de infanterie uşoară germane fuseseră transportaţi pe calea ferată de pe de pe frontul de răsărit, traversând teritoriile controlate de cetnicii lui Mihailović. Britanicii au interceptat transmisiunile criptate germane prin se confirma inacţiunea cetnicilor. Deşi numeroase circumstanţe, întâmplări şi motivaţii rămân neclare, rapoartele misiunilor britanice în Iugoslavia au dus la creşterea interesului Aliaţilor occidentali faţă de partizanii procomunişti iugoslavi şi a intensităţii acţiunilor aeriene aliate în regiune. În septembrie 1943, ca urmare a cererii formulate de Winston Churchill, generalul Fitzroy Maclean a fost paraşutat în Iugoslavia şi devenit ofiţerul de legătură al britanicilor pe lângă cartierul general al lui Tito de la Drvar. În timp ce aprovizionarea cetnicilor a fost redusă drastic, partizanii procomunişti au primit grosul proviziilor asigurate de Aliaţi. <ref> David Martin, ''Ally Betrayed: The Uncensored Story of Tito and Mihailovich'', (New York: Prentice Hall, 1946), p. 34.</ref>

== Creşterea activităţii: 1943-45 ==

După încheierea Conferinţei de la Teheran din 1943, partizanii iugoslavi au căpătat recunoaştere oficială ca forţa legitimă de eliberare recunoscută de Aliaţi. Prin urmare, a fost înfiinţată „Forţa aeriană balcanică a RAF”, aflată sub comanda generalului Fitzroy MacLean, care avea ca principală sarcină sprijinirea tactică şi aprovizonarea forţelor lui Tito. 

În a doua jumătate a anului 1944, bucurându-se de sprijinul aeriana al RAF şi de colaborarea Armatei Roşii, partizanii şi-au concentrat atanţia asupra Serbiei, regiune în care luptele fuseseră doar sporadice de la căderea Republicii din Užice din 1941. Pe 20 octombrie, Armata Roşie şi partizanii au eliberat Dalmaţiei şi nord-vestul Macedoniei. 

În 1945, efectivele partizanilor ajunseseră la peste 800.000 de oameni [http://web.ku.edu/~eceurope/hist557/lect16.htm]. Partizanii au reuşit să-i înfrângă pe ustaşi şi pe germani,  au eliberat regiunea Saraevo la începutul lunii aprilie. Istria, care fuseseră parte a Italiei până în perioada interbelică, partizanii au reuşit să ocupe oraşul Trieste cu doar o zi înaintea atacului aliaţilor. 

'''Ultima bătălie a celui de-al doilea război mondial''' în Europa a fost „bătălia de la Poljana”  de pe 15 mai 1945 dintre partizanii iugoslavi şi forţele Wehrmachtui şi ale forţelor colaboraţioniştilor croaţi şi sloveni, aflate în retragere spre Austria.

== Acţiunile de salvare a piloţilor aliaţi doborâţi de-asupra Iugoslaviei ==

Partizanii au avut sarcina găsirii, îngrijirii şi evacuării piloţilor aliaţi doborâţi în regiunea Balcanilor. Între 1 ianuarie şi 15 octombrie 1944, în conformitate cu statisticile americane, partizanii au evacuat cu succes 795 de piloţi, iar cetnicii 356. 33 de „fortăreţe zburătoare” s-au prăbuşit în Slovenia, iar partizanii şi populaţia civilă au evacuat 303 piloţi americani şi 30 britanici. 

thumb|320px|right|Yugoslav Partisan troops.
The '''Yugoslav Partisans''', or simply the '''Partisans''',<ref>[http://www.britannica.com/eb/article-9058596/Partisan Partisan - Britannica Online Encyclopedia<!-- Bot generated title -->]</ref><ref>http://lcweb2.loc.gov/cgi-bin/query2/r?frd/cstdy:@field(DOCID+yu0031)</ref> (Bosnian, Croatian, Macedonian, Serbian, Slovenian: ''Partizani''; partisans") were a communist-led movement engaged in the fight against the collaborators in Yugoslavia during the field armies, which engaged in conventional World War II warfare.<ref>[http://www.vojska.net/eng/world-war-2/yugoslavia/army/ Armies of Yugoslav Partisans and Yugoslav Army<!-- Bot generated title -->]</ref>

The movement's full official name was '''People's Liberation Army and Partisan Detachments of Yugoslavia''',<ref>[http://www.vojska.net/eng/world-war-2/yugoslavia/ Yugoslavia in World War 2]</ref> NOV i POЈ<br>
(Croatian, Serbian: ''Narodnooslobodilačka vojska i partizanski odredi Jugoslavije''; Slovenian: ''Narodnoosvobodilna vojska in partizanski odredi Jugoslavije''; Macedonian: ''Narodno osloboditelna vojska i partizanski odredi na Jugoslavija'').

== Background and origins ==
thumb|right|230px|Partisan fighter [[Stjepan Filipović|Stjepan "Stevo" Filipović shouting "Death to fascism, freedom to the people!" (the Partisan slogan) seconds before plunging to his death.]]

<!-- Unsourced image removed: thumb|right|250px|The Rebellion -->
On invaded from all sides by the Axis powers. Primarily by German forces, but including Italian, Hungarian, and Bulgarian formations. During the invasion, Belgrade was bombed by the Luftwaffe. The invasion lasted little more than ten days, ending with the unconditional surrender of the Royal Yugoslav Army on April 17. Besides being hopelessly ill-equipped when compared to the Wehrmacht, the Army attempted to defend all borders but only managed to thinly spread the limited resources available. Also, some divisions within the Army refused to fight, welcoming the Germans as liberators from Serb oppression.

The terms of the capitulation were extremely severe, as the Axis proceeded to dismember Yugoslavia. Germany occupied northern Serbian state and considerable influence over its newly created Italy gained the remainder of Slovenia, Adriatic islands). It also gained control over the newly created Montenegrin puppet state, and was granted the kingship in the Independent State of Croatia, though wielding little real power within it. Hungary dispatched the occupy Vojvodina in northern Serbia, and later forcibly annexed sections of Bulgaria, meanwhile, annexed nearly all of the modern-day Allied state, nor are they today considered legal by any modern-day state, or the United Nations.)

The occupying forces instituted such severe burdens on the local populace that the Partisans came not only to enjoy widespread support but for many were the only option for survival. In certain instances Axis forces and local collaborators would hang or shoot indiscriminately, including women, children and the elderly, up to 100 local inhabitants for every one German soldier killed. Furthermore, the country experienced a breakdown of law and order, with collaborationist militias roaming the countryside terrorizing the population. The government of the puppet Independent State of Croatia found itself unable to control its territory in the early stages of the occupation, resulting in a severe crackdown by the Ustaše militias and the German army.

Amid the relative chaos that ensued, the Communist Party of Yugoslavia moved to organize and unite anti-fascist factions and political forces into a nation-wide uprising. The party, led by Josip Broz Tito, was banned after its significant success in the post-World War I Yugoslav elections and operated underground since. Tito, however, could not act openly without the backing of the USSR, and as Germany and the Soviets were still engaged in increasingly sarcastic friendly relations, he was compelled to wait.

== Formation and early rebellion ==
thumb|left|240px|The Partisan's flag of Yugoslavia, later the official flag of the Federal State of Yugoslavia.

1st Sisak Partisan Detachment, the first armed resistance unit in Europe. Founded in the Brezovica forest near Sisak, Croatia, its creation marked the beginning of anti-Axis resistance in occupied Yugoslavia.

Various military formations more or less linked to the general liberation movement were involved in armed confrontations with Axis forces which erupted in various areas of Yugoslavia in the ensuing weeks. The SFR Yugoslavia. One Žikica Jovanović Španac shot the first bullet of the campaign on July 7, 1941, later the Day of State of the Socialist Republic of Serbia (part of SFR Yugoslavia).

On August 10, 1941 in Stanulović, a mountain village, the Partisans formed the Kopaonik Partisan Detachment Headquarters. Their liberated area, consisting of nearby villages, was called the "Miners Republic" and lasted 42 days. The resistance fighters formally joined the ranks of the Partisans later on.

On December 22, 1941 Partisans formed the 1st Proletarian Assault Brigade (''1. Proleterska Udarna Brigada'') - the first regular Partisan military unit, capable of operating outside its local area. December 22 became the "Day of the Yugoslav People's Army". In 1942 Partisan detachments officially merged into the People's Liberation Army and Partisan Detachments of Yugoslavia (NOV i POJ). After the war, the Partisan ground forces were the basis for the formation of the Yugoslav People's Army, officially created on March 1 1945.

===Partisan Navy===

thumb|right|210px|right|Flag of Croato-Serbian friendship, one of the early flags used by Partisans

Naval forces of the resistance were formed as early as September 19, 1942, when Partisans in Dalmatia formed their first naval unit made of fishing boats, which gradually evolved into a force able to engage the Italian Navy and Kriegsmarine and conduct complex amphibious operations. This event is considered to be the foundation of the Yugoslav Navy.

At its peak during World War II, the Yugoslav Partisans' Navy commanded 9 or 10 armed ships, 30 patrol boats, close to 200 support ships, six coastal batteries, and several Partisan detachments on the islands, around 3,000 men. On October 26, 1943 It was organized first into four, and later into six Maritime Costal Sectors (''Pomorsko Obalni Sektor'', POS). The task of the naval forces was to secure supremacy at sea, organize defense of coast and islands, and attack enemy sea traffic and forces on the islands and along the coasts.<ref>[http://www.vojska.net/eng/world-war-2/yugoslavia/navy/history/ History of Partisan and Yugoslav Navy]</ref>

===Partisan Air Force===

<!-- unsourced image removed: thumb|right|200px|RAF Balkan Air Forces-->
The Partisans gained an effective air force in May of 1942, when the pilots of two aircraft belonging to the Independent State of Croatia military (the French-built Potez 25, and Breguet 19, formerly of the Royal Yugoslav Air Force), Franjo Kluz and Rudi Čajavec, defected to the Partisans in Bosnia.<ref>[http://www.vojska.net/eng/world-war-2/yugoslavia/airforce/1942/ Yugoslav Partisan Air Force in 1942]</ref> Later these pilots used their planes against Axis forces in limited operations. Although short-lived due to a lack of infrastructure, this was the first instance of a resistance movement having its own air force. Later, the air force would be reestablished and destroyed several times until its permanent institution.<ref>[http://www.vojska.net/eng/world-war-2/yugoslavia/airforce/1943/ Yugoslav Partisan Air Force in 1943]</ref> The Partisans later established a permanent air force by obtaining aircraft, equipment, and training from the British Royal Air Force, and later the Soviet Air Force.

==Operations==

<!-- Unsourced image removed: thumb|left|250px|Children save the wounded -->
The Partisans staged a guerrilla campaign which enjoyed gradually increased levels of success and support of the general populace, and succeeded in controlling large chunks of Yugoslav territory. These were managed via the People's committees, which were organized to act as civilian governments in liberated areas of the country, even limited arms industries were set-up.<br>
At the very beginning, though, Partisan forces were relatively small, poorly armed and without any infrastructure. But they had two major advantages over other military and paramilitary formations in former Yugoslavia: the first and most immediate was a small but valuable cadre of Spanish Civil War veterans who, unlike anyone else at the time, had experience with modern war fought in circumstances quite similar to those of World War II Yugoslavia. Another advantage, which became apparent in later stages of war, was in Partisans being founded on ideology rather than ethnicity. Which meant the Partisans could expect at least some levels of support in any corner of the country, unlike other paramilitary formations whose support was limited to territories with Croat or Serb majority. This allowed their units to be more mobile and fill their ranks with a larger pool of potential recruits.

Occupying and seven major anti-Partisan offensives. These are:

*The German troops attacked and reoccupied this territory, with the majority of Partisan forces escaping towards Bosnia. It was during this offensive that tenuous collaboration between the Partisans and the royalist Chetnik movement broke down and turned into open hostility.

*The Bosnia. The Partisan troops once again avoided encirclement and were forced to retreat over Igman mountain near Sarajevo.

*The Third anti-Partisan Offensive (Third Enemy Offensive), an offensive against Partisan forces in eastern Bosnia, Montenegro, Sandžak and Hercegovina which took place in the spring of 1942. It was known as ''Operation TRIO'' by the Germans, and again ended with a timely Partisan escape. This attack is mistakenly identified by some sources as the Battle of Kozara, which took place in the summer of 1942.

*The Bosnia and northern Herzegovina, and culminating in the Partisan retreat over the Neretva river. It took place from January to April, 1943.

*The Fifth anti-Partisan Offensive (Fifth Enemy Offensive), also known as the Battle of Sutjeska or ''Fall Schwartz'' (Case Black). The operation immediately followed the Fourth Offensive and included a complete encirclement of Partisan forces in southeastern Bosnia and northern Montenegro in May and June of 1943.
thumb|right|290px|Left to right: [[Aleksandar Ranković, Josip Broz Tito, and Milovan Đilas during the Yugoslav People's Liberation War]]

*The Sixth anti-Partisan Offensive (Sixth Enemy Offensive), a series of operations undertaken by the Wehrmacht and the Ustaše after the capitulation of Italy in an attempt to secure the Adriatic coast. It took place in the autumn and winter of 1943/1944.

*The Seventh anti-Partisan Offensive (Seventh Enemy Offensive), the final attack in western Bosnia in the spring of 1944, which included ''Operation Rösselsprung'' (Knight's Leap), an unsuccessful attempt to eliminate Josip Broz Tito personally and annihilate the leadership of the Partisan movement.

The largest of these were combined by Wehrmacht, the fascist Italy, Ustaše, Chetniks, and Bulgarian forces.

===Activities increase 1943-45===

With Allied air support and assistance from the Red Army, in the second half of 1944 the Partisans turned their attention to Serbia, which had seen relatively little fighting since the fall of the Republic of Užice in 1941. On October 20 the Red Army and the Partisans liberated Belgrade in a joint operation known as the Belgrade Offensive. At the onset of winter, the Partisans effectively controlled the entire eastern half of Yugoslavia - Serbia, Vardar Macedonia and Montenegro, as well as the Dalmatian coast.

In 1945 the Partisans, numbering over 800,000 strong<ref>[http://web.ku.edu/~eceurope/hist557/lect16.htm Anna M<!-- Bot generated title -->]</ref> defeated the Independent State of Croatia and the Wehrmacht, achieving a hard-fought breakthrough in the Syrmian front in late winter, taking Sarajevo in early April, and the rest of Croatia and Slovenia through mid-May After taking Rijeka and Istria, which were part of Italy before the war, they beat the Allies to Trieste by a day.<br>
The "last battle of World War Two in Europe", the Battle of Poljana, was fought between the Partisans and retreating Wehrmacht and quisling forces at Poljana, near Prevalje in Koroška, on May 15 and 14, 1945.

==Allied support==

thumb|left|300px|The Partisans were officially recognized at the [[Tehran Conference.]]

Later in the conflict the Partisans were able to win the moral, as well as limited material support of the western Allies, who until then had supported General Draža Mihailović's Chetnik Forces, but were finally convinced of their collaboration fighting by many military missions dispatched to both sides during the course of the war.