thumb|right|250px|Гоночний велосипед
thumb|

'''Велосипе́д''' (''також:'' зах. ) — колеса; бувають також триколісні велосипеди та інші, екзотичніші — одноколісні, чотириколісні та інші.

Нині в світі використовується більше мільярда велосипедів; таким чином, велосипед — найрозповсюдженіший транспортний засіб. Він став таким завдяки низькій вартості (включаючи вартість використання), легкості і малим розмірам, відсутності потреби в паливі та безпеці. У розвинутих країнах, велосипеди набувають популярності завдяки спортивному навантаженню і екологічній чистоті.

== Історія ==
Відомості про велосипеди і самокати до XIX століття неясні та суперечливі. Так, малюнок двоколісного велосипеда з кермом і ланцюговою передачею, що приписується Леонардо да Вінчі чи його учню Джакомо Капротті, є, на думку багатьох, фальсифікацією [http://www.cyclepublishing.com/history/leonardo%20da%20vinci%20bicycle.html]. Зображення у вітражі церкви Stoke Poges, що датується іконографії середніх віків. Самокат ніби 1791 року, що приписується графу де Сівраку (Comte de Sivrac) — фальсифікація 1891 року, автором якої був французький журналіст Луї Бодрі. Насправді ніякого графа де Сіврака не було, прототипом його став Джин Генрі Сіврак, що отримав у 1817 році дозвіл на імпорт чотириколісних екіпажів.

В Карл фон Драйс з «дрезина» і до сьогодні лишилось в українській мові.

В 1839—1840 шотландський коваль Кіркпатрик Макміллан удосконалив винахід Драйса, додавши педалі. Виходить, Макміллан і створив перший велосипед. Педалі штовхали заднє колесо, з яким вони були з'єднані металічними стержнями. Переднє колесо поверталось кермом, велосипедист сидів між переднім і заднім колесом. Велосипед Макміллана випередив свій час.

В 1845 році англієць Р. У. Томпсон запатентував надувну шину, але його винахід було на довго забуто.

thumb|left|200px|Велосипед «пенні-фартинг» в стилі XIX століття

З 1870-х років стала набувати популярності схема «пенні-фартинг»: величезне переднє колесо, до якого прикріплені педалі та кермо, маленьке заднє колесо, і водій, що сидить маже на вершині переднього колеса. Велика висота сидіння і зміщений до переднього колеса центр ваги, робили такий велосипед досить небезпечним. Альтернативою їм були триколісні велосипеди.

В 1867 році винахідником Каупером було запропоновано вдалу конструкцію металічного колеса зі спицями, а з 1869 року велосипеди стали обладнувати металічною рамою.

В 1878 році англійський винахідник Лоусон ввів у конструкцію велосипеда ланцюгову передачу.

Перший велосипед, схожий на той, що використовується в наші дні, називався Rover. Його було зроблено у 1884 році англійським винахідником Джоном Кемпом Старлі та випускався з 1885 року. На відміну від велосипеда «пенні-фартинг», Ровер мав ланцюгову передачу на заднє колесо, однакові за розміром колеса, й сидіння водія між колесами. Велосипед Старлі здобув ім'я безпечного і набув такої популярності, що в польській мові його й до нині називають ''rower'', а в деяких західноукраїнських діалектах «ровер».

В Джон Бойд Данлоп заново винайшов надувні шини з каучуку (запатентовані у 1845 році). Після цього велосипеди позбулись прізвиська «костотруси». Цей винахід зробив їзду на велосипедах значно комфортнішою і сприяло їх широкій популярності. 1890-ті роки назвали ''золотими часами велосипеда''.

В гальма і механізм вільного ходу, що дозволяв не крутити педалі, коли велосипед їде за інерцією з гори. В ті ж роки вигадали перемикання швидкостей і ручні гальма, але ці винаходи набули популярності зовсім не відразу.

Багато винаходів і нових технологій, вигадані для велосипедної промисловості зробили можливим створення автомобілей і XX століття створювались як велосипедні.

Перший складний велосипед зроблено у 1890-х роках, перший лежачий — у «Пежо»), перша зручна система перемикання швидкостей — у 1910, перший велосипед із задньою і передньою підвісками — у 1915 році, для італійської армії. Масове виробництво велосипедів з титану почалось у 1974 році, а велосипедів з вуглецевої сталі — в 1975. Велокомп’ютер було винайдено у 1983 році.

Починаючи приблизно з 1905 року, велосипеди в багатьох країнах стали виходити з моди через розвиток автомобільного транспорту. Дорожна поліція часто ставилась до велосипедистів як до перепони для руху автомобілів. До 1940 року, велосипеди в Північній Америці вважались іграшками для дітей.

З кінця 1960-х років велосипеди знову увійшли в моду у розвинутих країнах, завдяки зростанню популярності здорового образу життя і загальному усвідомленню важливості екологічних проблем.

== Велосипеди нині ==

=== Європа ===

В наш час велосипеди найпопулярніші в країнах північної і західної Європи. «Найвелосипедніша» країна Європи — Голландія (853 км). В Бельгії і Німеччині пересічний мешканець проїзджає за рік на велосипеді близько 300 кілометрів. Найменш популярний велосипед в країнах південної Європи — середньостатистичний іспанець проїздить за рік на велосипеді всього 20 кілометрів.

Сучасна популярність велосипеда в Європі — результат політики, що проводиться урядами, тому, що популяризація велосипедів сприяє розвантаженню центрів міст від автомобілів, а також, поліпшує здоров’я нації.

Для популяризації велосипеда застосовуються такі заходи: влаштування велосипедних доріжок та іншої інфраструктури; заходи, що полегшують використання велосипедів у комбінації з громадським транспортом (велосипедні стоянки, як правило, криті, а часто і з охороною, на вокзалах і автостанціях, обладнання пасажирських поїздів спеціальними вагонами для пасажирів з велосипедами тощо.

В багатьох країнах Європи, велосипед можна взяти на прокат на вокзалі.

В Голландії та інших місцях.

В Європи, велосипеди можна взяти на прокат не лише на залізничній станції, але й в пунктах прокату в більшості велосипедних магазинів, в багатьох готелях. Є, навіть, спеціальний готель для велосипедистів, [http://www.amsterdam-hotels-guide.com/amsterdam-van-ostade-bicycle.htm Van Ostade Bicycle Hotel]. Можна орендувати водний велосипед [http://www.canal.nl/uk/bik.html], велосипед-тандем і, навіть, велосипед для 8 чоловік. (Для докладнішої інформації відвідайте [http://www.amsterdam.nl/asp/get.asp?ItmIdt=00001539&SitIdt=00000005&VarIdt=00000002 сайт про велосипеди в Амстердамі].) В цьому місті велосипеди — звичайний засіб пересування, значно розповсюдженіший за автомобілі.

=== Азія ===

В багатьох країнах східної і південно-східної Азії, таких як Китай, Індія та Індонезія, велосипед є одним з основних засобів пересування завдяки низькій ціні.

== Технічні подробиці ==

Велосипед складається з рами, на яку кріпляться колеса, кермо з вилкою керма, що повертає переднє колесо, педалі на сідло, зазвичай з амортизатором. Педалі крутять колесо через ланцюгову передачу. Велосипед, також, обладнаний ручним чи ножним гальмом.

Багато велосипедів обладнані багажником, дзвінком, світловідбивачами (катафотами) (в Україні і багатьох інших країнах прийнято ставити білий відбивач спереду, червоний — ззаду, жовті — на колесах, червоні на педалях) чи ліхтариками (білий — спереду, червоний — ззаду) на батарейках чи міні-електрогенераторі. В багатьох країнах дзвінок чи ліхтарики є обов’язковими.

Велокомп'ютер підраховує швидкість і пройдену відстань.

=== Рама ===

Традиційно, велосипеди поділяються на чоловічі та жіночі. В жіночих велосипедах верхньої трубки або, взагалі, немає, або вона доходить лише до середини трубки, на якій знаходиться сідло, інакше сісти на такий велосипед в довгій спідниці було б дуже важко, а в короткій — дуже нескромно. (В кінці XIX століття, коли велосипеди увійшли в моду, суспільство строго ставилось до порушення пристойності)

В наш час поділ стерся, і велосипеди без верхньої трубки популярні серед обох статей тому, що на них зручніше сідати і в штанах.

З 1930-х років, рами стали робити з легованої сталі, а з 1980-х стали набувати популярності алюмінієві сплави. В більш дорогих моделях використовуються рами із сплавів титану чи вуглепластику (карбонові рами).
 
За формою традиційна рама має вид двох суміжних трикутників, менший з яких - це задня вілка. Основне навантаження несе на собі  більший трикутник. Розмір рам класичної трикутної форми з горизонтальньою верхньою балкою виміряється в см. і дорівнює длині вертікальної опорної труби від осі ведучої шестерінки до її верхнього зрізу. В Італії розмір дорівнює перпедикуляру, "опущеному" від ведучої осі на верхню горизонтальну трубу трикутника рами.

Останнім часом популярності набули так звані "'''Y'''-рами".  Вони розповсюджені головним чином в гірських МТВ спортивних модифікацій та в юнацьких великах классу City-MTB.

=== Інші компоненти ===

Дешеві велосипеди (а також майже всі дитячі) обладнуються однією ланцюговою передачею. В дорожчих є перемикання швидкостей. Оскільки ноги розвивають максимальну потужність при певному зусиллі, перемикання швидкостей дозволяє використовувати силу м’язів ефективніше.

Ножне гальмо ефективніше ручного тому, що м’язи ніг сильніші за м’язи пальців. Однак ножні гальма погано поєднуються з перемиканням швидкостей, тому такі велосипеди зазвичай обладнуються ручним гальмом (частіше за все на обидва колеса, рідше — лише на заднє). При великій швидкості необхідно натиснути спершу заднє, а потім переднє ручне гальмо, інакше може перевернутись велосипед.

Іноді велосипед обладнується обома видами гальм для більшої безпеки.

Стійкість велосипеда пов’язана з гіроскопічним ефектом: колеса, що швидко крутяться важко нахилити. Велосипед (за тієї ж швидкості) тим стійкіший, чим більший радіус і маса коліс. З іншого боку, великі колеса ускладнюють рух і легко викривляються. Тому для руху дорогами, пішохідними і велосипедними доріжками, ліпшими є велосипеди з малими колесами, а для руху нерівними стежками — з великими. Велосипеди для дітей теж роблять з великими колесами.

В дорогих велосипедах колесо із спицями заміняють диском з вуглецевих сплавів.

== Різновиди велосипедів. Класифікація ==

'''Міські велосипеди''' () призначені для зручної їзди містом, швидкість менш важлива ніж зручність. Посадка спини велосипедиста пряма, сідло широке і добре амортизоване. Гальма ручні при відкритому (зубчатому) задньому пермикачеві швидкостей. Останного часу наблюдається повернення до традіційної конструкції (закрита втулка задньої осі з ножним гальмом і вмонтованим 7-ступінчатим перемикачем швидкостей). Кермо часто форми горизонтальної "вісімки". Колеса з зовнішнім діаметром ободу чи внутрішним діаметром шин 28" (622 mm) (іноді 26" - 559 mm) дюймів. Товщина шин 1,3/4"-1,5/8" дюйма; у велосипедів з 26"-колесами товщина шин може сягати 1,8" дюйма, що наближує їх то гірських вело. В західн. Європі ще зрідка можно зустріти City-Bikes з колесами 27" (курйозно більші за діаметром ніж 28"), 630 mm - "голландської" конструкції. У Франції є стандарт колес діметром 700 mm.
За міжнародними стандартами  велосипеди "City"-класу поступають у торгівельну мережу вже обладнанними протидощовими щитками-"крилами", електричними заднім та переднім фонариками, динамо-машиною; заднім, а іноді і переднім багажником, відкидною "підніжкою" для парковки та іноді ручним насосом. Стандартна вага повністю знарядженного велосипеда сягає 16-18 кг і більше - в залежності від класу рами та обладнання.

thumb|250px|Composants les plus importants d'un vélo moderne.

thumb|250px|Bicyclettes, « cadre homme » au centre, « cadre femme » à droite.

thumb|250px|La [[draisienne (ca. 1820), le premier «deux-roues»]]

Une '''bicyclette''' (aussi appelée un '''vélo''' en langage familier) est un humain (le ''cycliste'') en position assise ou couchée, parfois debout, par l'intermédiaire de pédales faisant office de paliers de vilebrequin. La bicyclette est l'un des principaux moyens de transport dans de nombreuses parties du monde. Sa pratique, le cyclisme, constitue à la fois un usage quotidien, un loisir populaire et un sport.

L'ordre de grandeur habituel des vitesses de déplacement à bicyclette est de 16 à 32 km/h environ. Sur un vélo de course rapide, un cycliste raisonnablement entraîné peut atteindre environ 50 km/h sur un parcours horizontal, durant de courtes périodes. 
La plus grande vitesse jamais atteinte sur du plat, sans utiliser d'écran aérodynamique, fut atteinte par le Canadien Sam Whittingham en 2002, constituant le record du monde avec 130 km/h, sur son vélo couché hautement aérodynamique. 
Ceci constitue le record toutes catégories pour les véhicules à propulsion humaine.

Par rapport à la marche à pied, le vélo est trois fois plus efficace à effort égal et entre trois et quatre fois plus rapide. 
On a également calculé qu'en termes de conversion en mouvement de l'martinet et le second est le saumon).<ref> [http://www.exploratorium.edu/cycling/humanpower1.html Science of Cycling: Human Power: page 1]</ref>

==Histoire ==
200px|right|thumb|Plans de Drais 1817
À quand doit-on faire remonter l'histoire de la bicyclette ? Au mythique Comte Mede de Sivrac supposé inventeur du ''célérifère'' en 1790 La genèse de ce mythe a été racontée par Jacques Seray<ref>''Cyclisme Magazine No 100'' Jacques Seray y montre dans quelles conditions Baudry propagea cette histoire dans son ''Histoire générale de la Vélocipédie'' (1891).</ref>.

L'Histoire commence en 1817, année où le baron allemand Karl Drais von Sauerbronn invente sa ''Laufmaschine'' ou « machine à courir » qui sera présentée à Paris la même année (Brevet d'importation français déposé par Louis-Joseph Dineur au nom du Baron Drais le 17/02/1818 : « Machine dite vélocipède »). 
La ''Draisienne'' de 1817 possédait deux roues alignées, reliées à un cadre en bois par des fourches, la roue avant pouvant pivoter latéralement. Cet engin connut un certain succès, en particulier au Royaume-Uni et aux États-Unis.  
La draisienne et les engins qui lui ressemblaient furent connus sous divers noms, comme ''hobby horse'', ''dandy horse'', ''biciped'' ou ''trottinette''. Ils tenaient plus de cette dernière, dans la mesure où le seul moyen de propulsion était de prendre appui au sol pour fournir une poussée.

On pourrait considérer que la draisienne fait partie de la préhistoire de la bicyclette et que son histoire proprement dite commence avec les vélocipèdes à pédale. Les historiens retiennent la date de 1861 pour l'apparition des pédales, année où Pierre Michaux, ''serrurier en voiture à façon'' commence la fabrication des premiers vélocipèdes à pédale. Il appelle cette pédale « pédivelle » (Brevet français n°80 637 déposé par Pierre Michaux le 24/04/1868 : « Perfectionnement dans la construction des vélocipèdes ») et en généralise la fabrication en créant son entreprise en 1865, la « Maison Michaux » qui devient « La compagnie Parisienne » en 1869. On peut parler, à partir de 1867, de succès populaire. Apparaissent les courses de vélocipèdes, les clubs, les journaux... 
Des engins similaires au vélocipède Michaux eurent beaucoup de succès aux Etats-Unis après 1866, lorsque Pierre Lallement, ancien associé de Pierre Michaux, obtint un brevet américain pour une machine qu'il appela « bisicle ». 
Quelques-uns surnommèrent la machine ''boneshaker'' (« secoueuse d'os »), en raison de la conception des roues, en bois cerclées de fer. Les garnitures de roues en caoutchouc dur apparurent en 1869 et améliorèrent sensiblement le confort de l'engin. 

Après la guerre de 1870, le perfectionnement des vélocipèdes va se poursuivre surtout en Angleterre. La roue avant devint plus grande, et la roue arrière diminua de taille. Ce genre de bicyclette connut un succès foudroyant. Le premier grand-bi, appelé ''Ordinary'' apparut en 1872. 
En Angleterre, il fut surnommé ''Penny Farthing'' (d'après la taille respective de ces deux pièces de monnaie).

Un inventeur français eut l'idée d'utiliser les sabre devenus inutiles pour remplacer les tubes pleins. Ceci permit d'alléger considérablement l'ensemble.

250px|thumb|Publicité 1897

En Rover, inventa la « bicyclette de sécurité » avec des roues de taille raisonnable et une transmission par chaîne. Le cycliste y est installé à l'arrière, ce qui rend presque impossible la chute de type « soleil » où le cycliste est catapulté par-dessus la roue avant (Brevet anglais n°1 341 déposé par John K. Starley le 30/01/1885 "Improvements in roller bearings for velocipedes, carriages, or like light vehicles or light machinery").

Un engrenage plus grand à l'avant (le plateau) qu'à l'arrière (le pignon) fait tourner la roue arrière plus vite que les pédales ne tournent, ce qui permet à ce type d'engin d'aller vite même sans une roue géante. 

pneumatique en 1888 (Brevet français n°193281 déposé par John Boyd Dunlop le 1/10/1888 : "Garniture de jante applicable aux roues de véhicules"). Ceci contribua à améliorer encore le confort du cycliste. 

Les bicyclettes de sécurité de 1890 ressemblaient déjà beaucoup aux bicyclettes actuelles. Elles avaient des pneumatiques de taille comparable à ceux d'un vélo moderne, des roues à rayons, un cadre en acier et une transmission par chaîne. La seule chose qui leur manquait était un système de changement de vitesses.

Dans les années 1890 ce nouveau modèle de bicyclette a élargi la cible des utilisateurs potentiels. De plus, les bicyclettes devinrent un produit industriel, réduisant leur prix à un point qui les rendait abordables aux ouvriers. Ceci conduisit à une « folie de la bicyclette », qui fut à l'origine d'une évolution sociale importante (''voir ci-dessous''). 

En Tour de France. Le premier gagnant de cette grande épreuve est Maurice Garin.

Les systèmes à plusieurs vitesses commencèrent à être utilisés dans les compétitions de vélo dans les années 1930.

Le vélocar apparaît dans les années 1930, vélo couché et ancêtre de la vélomobile.

Les dérailleurs se développent durant les années 1950.

Enfin, les vélomobiles renaissent à la fin des années 1980.
<br clear=all>

== Dimensions sociale et historique ==
thumb|250px|En 1929, la forme et les principales fonctions du vélo étaient fixées, dont une fonction de loisir, qui se développera surtout avec les congés payés
Avec plus d'un milliard et demi de bicyclettes circulant sur la planète, le vélo est toujours le moyen de transport le plus utilisé au monde.<br/>
Sous sa forme à deux roues avec un cadre composé de deux triangles dos à dos, la bicyclette (quasiment identique à celle que nous utilisons maintenant) a procuré aux femmes une mobilité sans précédent, facilitant ainsi leur mode de vêtements comme les jupes-pantalons qui ont aidé les femmes à se libérer du corset et d'autres vêtements contraignants. 

En ville, en Europe, mais surtout en Chine et dans certains pays d'Asie du Sud-Est, les bicyclettes ont réduit la concentration de population du centre-ville en donnant aux travailleurs un moyen d'effectuer des déplacements pendulaires entre des habitations individuelles en banlieue proche et les lieux de travail de la ville. Le recours aux chevaux a également diminué dans la même période. La bicyclette, combinée aux congés, permit aux gens de voyager dans leur pays d'origine, avec une grande autonomie, et sans polluer et occuper autant d'espace qu'avec la voiture.

thumb|250px|Dès la guerre de 14-18, les vélos pliants existaient et étaient utilisés
La bicyclette a été utilisée par différentes armées dans des régiments d'infanterie cycliste.

D'un point de vue historique, le développement de la bicyclette moderne a eu deux implications majeures.

Premièrement, la fabrication industrielle des bicyclettes avec cadre en double triangle dos à dos a nécessité la mise au point de techniques avancées de travail du métal pour la production des cadres, et de composants comme le roulement à billes et les engrenages. Ces techniques ont permis plus tard de développer des pièces mécaniques qui furent utilisées dans les premières automobiles et en aéronautique. Un exemple d'une telle évolution est celui des frères Wright, qui ont fait leurs débuts en tant que fabricants de bicyclettes.

La seconde implication du développement de l'usage du vélo fut l'organisation sur le plan politique des cyclistes et des amateurs de bicyclette, sous forme de groupes de pression, pour promouvoir auprès des institutions la création d'un réseau routier revêtu, bien entretenu et cartographié.

Tant le modèle d'organisation de ces groupes de pression que celui des routes elles-mêmes facilita plus tard le développement de l'usage d'un autre véhicule à roues : l'automobile. Dans certaines sociétés occidentales, la bicyclette fut reléguée après la Seconde Guerre mondiale au rang de jouet pour les enfants, et il en fut ainsi durant plusieurs années, notamment aux États-Unis. Dans certains pays occidentaux, en particulier aux Pays-Bas et en Allemagne, la bicyclette continua d'être utilisée couramment comme moyen de transport.

Toutefois, l'intérêt pour le vélo s'est progressivement accru dernièrement, principalement pour son usage en tant qu'instrument de remise en forme, de loisir et de sport de compétition.
De plus, une proportion croissante de la population l'utilise comme un moyen de transport pour de courtes distances, surtout dans des villes densément peuplées où la circulation est congestionnée, et où les coûts d'usage et de stationnement de l'automobile comme la demande en qualité environnementale ont rendu l'usage de l'automobile moins intéressant.
Cette tendance s'est accélérée avec le processus de vieillissement de la population des banlieues proches de nombreuses villes. De plus en plus de villes construisent maintenant des aménagements cyclables comme des pistes ou des bandes cyclables le long des rues, pour faciliter et favoriser l'usage du vélo tant comme moyen de locomotion au quotidien que comme loisir. Des tableaux comparatifs restent à publier.

La bicyclette est toujours l'un des véhicules individuels les plus utilisés dans de nombreux pays en voie de développement. 
L'image de la ville asiatique fourmillant de vélos est un cliché fréquemment rencontré, bien qu'en réalité la bicyclette ait tendance à y avoir de moins en moins de succès.

Selon le magazine ''Chine sur les marchés extérieurs à ce pays serait la tendance des Chinois à préférer de plus en plus l'automobile et les deux-roues motorisés.

En France, notamment dans les grandes villes, et comme dans les pays qui utilisent beaucoup le vélo, le vol est assez fréquent, ce qui a conduit à la mise en place de meilleurs moyens d'anti-vols. Ainsi aux Pays-Bas (comme en France, en Scandinavie et en Allemagne) une institution vérifie la fiabilité des anti-vols <ref>[http://www.fubicycode.org/html/telechd/enquetevol2003.pdf Microsoft Word - R"sultats rech<!-- Titre généré automatiquement -->]</ref>.

D'autres moyens de transport tentent de s'adapter à la cohabitation avec la bicyclette en fournissant des moyens favorisant la complémentarité des modes : système de transport de vélos sur les bus, dans les trains, etc. Pour réduire les risques de vol, de nombreux parcs à vélos s'équipent d'arceaux ou de mini-garages à vélos (consignes à vélo).

==Dimension environnementale==
thumb|250px|Certaines villes (ici, [[Stockholm) encouragent le développement du vélo pour des raisons de développement durable]]
250px|thumb|Vélomobile

Le vélo est un moyen de déplacement économe en énergie, peu dangereux et occupant peu d'espace. Il a une faible transports en commun, car il démultiplie l'aire desservie.

Un réseau dit voies vertes, paneuropéen est en cours de constitution pour que les cyclistes puissent se déplacer sans danger au travers de toute l'Europe, tout en ayant un accès facilité à des lieux de restaurations. Au Québec, un projet similaire appelé la route verte a été inauguré en 2007, et couvre le territoire habité d'est en ouest de la province. En Europe, de nombreuses régions sont aménagées à l'intention des cyclistes, mais les différences nord-sud et ville-campagne restent très importantes. Ce sont surtout les Pays-Bas et le Danemark qui se distinguent : les villes de Groningue et de Copenhague sont souvent citées en exemple. Et pourtant, selon certaines sources, c'est la ville de Ferrare, dans le nord de l'Italie, qui aurait la proportion de cyclistes la plus élevée au monde<ref>[http://energie-environnement.ch/oldies/ee_07.pdf Dolce vita e bicicletta, pages 14-15]</ref>.

==Dimension de santé publique==

La pratique du vélo apporte d'immenses bienfaits en termes de maladies cardiovasculaires. Ce gain en termes de santé est toutefois contrebalancé - dans certains pays plus que dans d'autres - par le risque d'accident.

Ce sont les pays comptant de nombreux cyclistes qui sont les moins dangereux pour les amateurs de la petite reine. Dans un article publié en 2007 dans la revue ''Injury Prevention''<ref>[http://injuryprevention.bmj.com/cgi/content/abstract/13/2/125 Injury Prevention]</ref>, des chercheurs anglais ont comparé les risques subis par des cyclistes âgés de 10 à 14 ans dans huit pays. Résultat : les Pays-Bas et la Norvège sont les pays les plus sûrs, suivis de la Suisse et de l'Allemagne. En queue de classement, on trouve la Grande-Bretagne et la Nouvelle-Zélande. Les usagers de la route sont disciplinés dans ces pays, mais le cyclisme y est peu répandu. Le surcroît d'accidents proviendrait du fait que les automobilistes n'ont pas suffisamment l'habitude de côtoyer des cyclistes.

Ces résultats confirment ce que d'autres chercheurs, notamment suédois et américains<ref>[http://injuryprevention.bmj.com/cgi/content/abstract/9/3/205 Safety in numbers: more walkers and bicyclists, safer walking and bicycling -- Jacobsen 9 (3): 205 -- Injury Prevention<!-- Titre généré automatiquement -->]</ref>, postulent depuis le début des années 2000 : si on multiplie le nombre de cyclistes par dix, le nombre d'accidents n'est multiplié "que" par quatre. Il serait donc souhaitable que le nombre de cyclistes augmente, pour des raisons de sécurité.

Dans un pays tel que la Suisse, chaque année, deux fois moins de personnes meurent à vélo qu'à moto, alors que les cyclistes effectuent davantage de déplacements que les motards (la statistique inclut les scooters dès 125 cm³ parmi les motos). Par kilomètre parcouru, les motards et scootéristes sont 18 fois plus exposés à un accident mortel que les automobilistes, les cyclistes 7 fois plus, et les piétons 6 fois plus. Si l'on calcule le risque de décès par heure, se déplacer à vélo reste plus risqué que de rouler en voiture, mais l'heure de vélo est 7 à 8 fois moins dangereuse que l'heure de moto ou de scooter.

Ce qui réunit cyclistes et motards, c'est que dans la plupart des accidents les concernant, une automobile est impliquée et c'est l'automobiliste qui est fautif (refus de priorité, heurt par l'arrière). Les cyclistes sont moins exposés que les motards car ils roulent moins vite et leur véhicule est plus léger.

Au Danemark, une étude<ref>[http://archinte.ama-assn.org/cgi/content/abstract/160/11/1621 Étude]</ref> tenant compte de tous les points positifs et négatifs liés à la pratique du vélo a montré que le risque de mourir dans l'année est réduit d'un tiers chez les personnes qui se rendent au travail à vélo, comparé à celles qui utilisent un autre moyen de transport. L'activité physique quotidienne apporte donc un gain plus important que le risque d'accident.

Le cycliste est aussi moins exposé aux polluants de l'air que les autres usagers de la route. Même sur une route principale, il aspire moins de gaz que les automobilistes parce qu'il roule sur le côté de la chaussée – où les taux de pollution sont plus faibles – et parce que sa position surélevée lui permet d'échapper à certains polluants qui sont plus lourds que l'air. Sans compter que les cyclistes peuvent profiter de leur flexibilité pour explorer des parcours qui évitent les grands axes de circulation<ref>[http://www.energie-environnement.ch/media/velos/velos.html energie-environnement.ch]</ref>.

== Aspect technique ==

La vélodiversité a toujours été présente depuis l'histoire des cycles. Elle réapparaît plus clairement encore depuis la renaissance des vélo couchés. 

Les bicyclettes courantes sont constituées d'un ensemble de pièces facilement identifiables. Le cadre en est la partie principale, il consiste généralement en un triangle sur lequel le poids du cycliste est réparti à partir du point d'appui de la selle où est assis le cycliste, associé à un second triangle plus petit sur lequel est monté la roue arrière : ce second triangle se compose de fourche, la partie haute de celle-ci est monté sur des roulements à billes au travers d'un tube presque vertical à l'avant du cadre. Ces roulements à billes constituent le jeu de direction. Le sommet de la fourche constitue une potence à laquelle est fixé le guidon. La fourche peut être suspendue. De nombreux modèles de vélos modernes sont par ailleurs conçus sans haubans fixes, remplacés par un système suspendu. Ce système peut prendre des formes diverses et variées, de l'utilisation d'articulations basées sur des roulements, jusqu'à l'emploi de matériaux flexibles (VTT pour apporter un confort supplémentaire.

thumb|300px|right|Vélo tout terrain
L'énergie est fournie par le cycliste par l'intermédiaire de ses pieds, avec lesquels il appuie sur les pédales, reliées à un ou plusieurs engrenages au niveau du pédalier : le ou les plateaux. L'engrenage arrière, le pignon (mais il y a souvent plusieurs pignons de tailles différentes fixés ensemble, on parle alors de cassette) est monté sur la roue arrière par un mécanisme à cliquet anti-retour : la roue-libre. La transmission du mouvement entre un plateau et un pignon est assurée par la chaîne. En fonction du type de pratique pour laquelle le vélo est conçu, la cassette peut être « plate » comme sur un vélo de route, ce qui veut dire qu'entre deux pignons successifs, il n'y a qu'une dent de plus sur le plus grand ; sur d'autres types de vélos comme les VTT, le nombre de dents peut augmenter bien plus vite entre les pignons successifs. L'ensemble des éléments compris entre les pédales et la roue arrière est désigné par le terme de transmission.
Les roues elles-mêmes sont munies de pneumatiques, ou pneus, afin d'accroître le confort du cycliste, et de diminuer les contraintes subies par la mécanique.