'''Yhdysvaltain koripallomaajoukkue''' edustaa Yhdysvaltoja koripallon maajoukkuekilpailuissa.

==Historia==
===Amatöörijoukkue===
Ennen vuotta olympialaisissa, joissa se vuosina 1936–1988 kärsi vain kaksi tappiota kaikkiaan 87:ssä ottelussa saavuttaen yhdeksän kultamitalia ja yhden pronssin. 

====Olympialaiset 1936 <ref>http://usabasketball.com/history/moly_1936.html</ref>====
Vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa koripallo oli ensi kertaa virallisena mukana olympialaisissa kisoissa. Yhdysvaltain olympiakarsinnat pidettiin huhtikuussa amatööriurheiluliiton mestaruuturnauksen kahden kärkijoukkueen, NMKYn mestarijoukkueen sekä viiden college-sarjojen piirin mestarijoukkueiden pelaajia. Lopulta joukkueeseen valittiin 14 pelaajaa, joista seitsemän ''Universal Picturesin'' joukkueesta, kuusi ''McPherson Globe Refinersistä'' sekä college-pelaaja Ralph Bishop. Joukkue saapui Eurooppaan S. S. Manhattan -laivalla ja sai heti kuulla uusista FIBAn tekemistä sääntömuutoksista: kolmen sekunnin säännöstä ja rajoituksesta, jonka mukaan ottelussa sai olla joukkueen käytössä seitsemän pelaajaa. Kuultuaan tästä valmentaja Jim Needles jakoi joukkueen kahtia siten että Refinersin kuusi pelaajaa ja Bishop muodostivat toisen Universalin pelaajat toisen ryhmän. Kumpikin ryhmä vuorotteli ottelusta otteluun. Yhdysvaltain vaatimuksesta pelaajien pituusrajoitussääntö peruttiin. 

Turnauksen ottelut pelattiin ulkokentällä. Yhdysvaltain ensimmäisen vastustajan piti olla Espanja, joka ei kuitenkaan koskaan saapunut paikalle sisällissodan takia ja tulokseksi määrättiin 2-0 -voitto. Toisessa ottelussa vastaan asettui Euroopan mestari Viro, mutta Universalin pelaajista koostunut joukkue voitti helpohkosti 52–28 Filippiinit kaatui 56-23 ja Meksiko 25-10. Loppuottelussa vastaan tuli Kanada. Päivällä oli aiemmin satanut ja kenttä oli huono. Puoliajalla USA johti 15-4, toisella puoliajalla sade jatkui ja pelaamisesta ei ollut tulla mitään. Lopputulos oli 19-8 Yhdysvaltain hyväksi. Kultamitalit jaettiin vain seitsemälle loppuottelussa pelanneelle McPherson Globe Refinersin joukueen pelaajille ja Universal Studiosin pelaajat jäivät ilman kultamitaleita.

Turnauksessa joukkueessa pelasivat Sam Balter, Ralph Bishop, Joe Fortenberry, John Gibbons, Francis Johnson, Carl Knowles, Frank Lubinv, Art Mollner, Don Piperv, Jack Ragland, Willard Schmidt, Carl Shy, Duane Swanson ja William Wheatley.

====Olympialaiset 1948 <ref>http://www.usabasketball.com/history/moly_1948.html</ref>====
Vuoden 1948 olympialaiset toisen maailmansodan jälkeen. Yhdysvallat oli yhä maailman johtava koripallovalta. Sota oli runnellut Eurooppaa pahoin eikä eurooppalaisjoukkueilla ollut paljonkaan mahdollisuuksia amerikkalaisjoukkueita vastaan: Lontoon kisoissa viisi kahdeksasta puolivälierien joukkueesta oli Amerikasta.

Yhdysvaltain olympiakarsintojen finaalisisa kohtasivat amatööriurheiliiton mestarijoukkue Skotlannissa ja kumpikin valmentaja uskoi omien suojattiensa pelaavan keskenään parhaiten. Niinpä päätettiin tehdä hieman vastaavanlainen kahtiajakoratkaisu kuin edellisissäkin kisoissa: yksi viisikko koostui 66ersin miehistä ja toinen pääasiassa Kentuckyn sekä muiden yliopistojen pelaajista.

Itse olympialaisissa Yhdysvallat jyräsi alkupeleissä Sveitsin pistein 86-21 ja Tšekkoslovakian 53-28. Argentiinaa vastaan joukkue oli hetken aikaa vaikeuksissa 66ers-viisikon päästettyä vastustajan 14-9 -johtoon ja Kentuckyn pelaajien tultua kentälle tilanne oli puoliajalla 33-26, mutta Yhdysvaltain joukkue aloitti kirin ja kolme minuuttia ennen loppua peli oli tilanteessa 55–55, ja lopulta ottelu päättyi Yhdysvaltain voittoon 59-57. Seuraavissa peleissä kaatuivatkin helpon oloisesti Egypti pistein 66-28, Peru 61-33, Etelä-Amerikan mestari Uruguay 63-28 ja välierässä Meksiko 71-40. 

Loppuottelussa vastaan asettui Ranska, jolla silläkään ei ollut pahemmin mahdollisuuksia yhdysvaltalaisia vastaan. Peli aloitettiin 66ers-viisikolla, mutta tilanteen oltua Yhdysvaltain hyväksi 9-4 valmentaja muutti systeemiä ja ryhtyi tekemään vaihtoja pelaaja kerrallaan. Puoliajalla johto oli jo 28-9 ja lopulta ottelu päättyi voittoon numeroin 65-21. Turnauksessa Yhdysvaltain joukkueessa pelasivat  Clifford Barker, Don Barksdale, Ralph Beard, Lewis Beck, Vincent Boryla, Gordon Carpenter, Alex Groza, Wallace Jones, Robert Kurland, Raymond Lumpp, R. C. Pitts, Jesse Renick, Kenneth Rollins ja Jack Robinson.

====Maailmanmestaruuskilpailut 1950<ref>http://www.usabasketball.com/history/mwc_1950.html</ref>====
Ensimmäiset koripallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Argentiinan Buenos Airesissa syksyllä vuonna 1950. Yhdysvaltain miehistö koostui kokonaisuudessaan AAU-joukkue Denver Chevroletsin pelaajista. 

Yhdysvaltalaispelaajilla oli vaikeaa sopeutua uuteen kansainväliseen ottelupalloon sekä pelialustaan alkukarsintaottelussa Chileä vastaan, jonka se kuitenkin voitti pistein 37-33. Seitsemältä Chilen pelaajalta täyttyi ottelussa virhetili ja joukkueen pelaajat tekivät kaikkiaan 36 virhettä yhdysvaltalaista 21 vastaan. Alkulohkossa Yhdysvallat voitti Euroopan-mestari Egyptin niukasti 34-32, samoin Brasilian 45-42. Toinen kohtaaminen Chileä vastaan päättyi selvään 44-29 -voittoon, ja Ranskakin kaatui helpon oloisesti 48-33. Loppuottelussa vastaan tuli yhtä lailla kaikki ottelunsa voittanut isäntäjoukkue Argentiina 25 000 -päisen kotiyleisön edessä. Puolivälissä tilanne oli Yhdysvalloille 40-37, mutta lopulta isäntäjoukkue vei kultamitalin pistein 64-50. Yhdysvaltain hopeajoukueessa pelasivat Bob Fisher, Bryce Heffley, Tom Jaquet, Dan Kahler, John Langdon, Les Metzger, J. L. Parks, Jimmy Reese, Don Slocum, John Stanich ja Blake Williams.

====Olympialaiset 1952 <ref>http://www.usabasketball.com/history/moly_1952.html</ref>====
Vuoden 1952 Helsingin olympiakisoissa oli ensi kertaa mukana myös Neuvostoliiton joukkue ja otteluissa Yhdysvaltoja vastaan oli erityinen luonne kylmän sodan aikaan.

Yhdysvaltain olympiakomitea oli ottanu käyttöön uuden tavan olympiajoukkueen valintaan. Karsintoihin kutsuttiin yliopistomestarijoukkue, NAIB-liiton mestari, neljä parasta amatööriurheiluliiton joukkuetta sekä kansallisen kutsuturnauksen voittajajoukkue. Lopulta 14-jäsenisessä olympiajoukkueessa – johon kuuluivat Marcus Freiberger, Wayne Glasgow, Charles Hoag, William Hougland, John Keller, Melvin Kelley, Robert Kenney, Robert Kurland, William Lienhard, Clyde Lovellette, Frank McCabe, Dan Pippin ja Howard Williams – oli seistemän pelaajaa, Kansasin yliopistosta, viisi pelaajaa AAU:n Peoria Caterpillarsista sekä kuusi pelaajaa Phillips 66ersistä. Joukkueen päävalmentajana toimi Caterpillarsin Warren Womble.

Alkusarjassa Yhdysvallat kaatoi Unkarin 66-48, Tšekkoslovakian ja Uruguayn 57-44. Neuvostoliittoa vastaan käydyssä kuumatunteisessa ottelussa virhetili täyttyi kuudelta amerikkalais- ja neljältä neuvostoliittolaispelaajalta. Lopulta kamppailu päättyi Yhdysvaltain voittoon pistein 86-58. Chilen USA voitti 103-55, mutta Brasiliaa vastaan oli vaikeampaa ja johto puoliajalla oli vain kaksi pistettä, mutta lopulta pisteet olivat 57-53 Yhdysvalloille. Kun Argentiina kaatui 85-76, oli Yhdysvallat jälleen raivannut tiensä loppuotteluun. 

Loppuottelussa Yhdysvallat kohtasi Neuvostoliiton, joka oli voittanut kaikki muut ottelunsa. Neuvostoliitto aloitti tiiviillä puolustusstrategialla, ensimmäisen 10 minuutin jälkeen Yhdysvallat johti 4–3, toisen kymmenminuttisen jälkeen 17–15. Neuvostoliitto jatkoi tiivistä puolustamiseen ja nousi jopa hetkellisesti johtoon toisen puoliajan alkuminuuteilla, mutta lopulta Yhdysvaltain kaukoheittopeli tuotti tulosta ja johti lopulta voittoon ja kolmanteen olympiakultaan pistein  36-25.

Als '''Dream Team''' wurde die US-amerikanische Basketball-Nationalmannschaft bei den Olympischen Spielen 1992 in Barcelona bezeichnet, die in überlegener Manier die Goldmedaille gewann. Die Mannschaft gilt als größte Ansammlung individueller Talente in der Basketball-Geschichte.

==Sportlicher Hintergrund==
Vor den Spielen 1992 war die für den Basketball bis dahin geltende Internationalen Olympischen Komitees weggefallen. Dadurch konnte das US-Team, das sich zuvor jeweils aus jungen NBA antreten. 

Die mit Superstars gespickte Mannschaft dominierte den Wettbewerb erwartungsgemäß nach Belieben. Das "Dream Team" gewann alle Spiele mit großem Vorsprung. Am knappsten war es noch im Finale gegen Kroatien, als die US-Mannschaft mit 32 Punkten Abstand siegte. Die kroatische Mannschaft wurde angeführt von Dražen Petrović, der die Stars Toni Kukoč, Dino Rađa und Stojan Vranković an seiner Seite hatte. Dennoch war das Team in beiden Spielen gegen die Amerikaner chancenlos.

Die Spielweise des Dream Teams war geprägt von einer starken Manndeckung und sehr vielen Schnellangriffen, die vor allem aus zahlreichen Ballgewinnen in der Defensive resultierten. Auch die schwache Wurfquote des jeweiligen Gegners in Verbindung mit der Reboundüberlegenheit der Amerikaner war in jedem Spiel ausschlaggebend für den Sieg.

==Entstehung des Begriffs "Dream Team"==
Schon vor dem Turnier setzte sich in Medien und Öffentlichkeit weltweit die Bezeichnung "Dream Team" als Synonym für das US-Team durch. Vor allem zwei Gründe dürften zu der außergewöhnlichen Bezeichnung geführt haben: Erstmals in der Geschichte konnten die besten US-amerikanischen Profi-Basketballer in einem gemeinsamen Nationalteam antreten. Diese erstmalige Zusammenführung der in der NBA traditionell auf sehr viele Teams verstreuten Stars fand zu einem Zeitpunkt statt, der vielen als die größte Ansammlung von Superstars in der Geschichte der NBA gilt. Die älteren "Legenden" der 1980er Jahre wie Magic Johnson und Larry Bird trafen sich mit jüngeren Stars wie Charles Barkley, Scottie Pippen und Michael Jordan.

Die Mannschaft wurde im öffentlichen Diskurs weitgehend dem sportlichen Kontext enthoben, da der Sieg von vornherein als sicher vorausgesetzt wurde. Sportlich stellte sich allenfalls die Frage nach der Höhe der Erfolge.

==Fortwirken des Begriffs==
In den folgenden Jahren wurden die international auftretenden US-Basketball-Teams in den Medien weiterhin als "Dream Team", allerdings mit fortlaufender Nummerierung, bezeichnet: „Dream Team II“ für das Team bei der (WM 1994), „Dream Team III“ in (Atlanta 1996) etc. Die Erwartungshaltung des Publikums blieb entsprechend groß. Die US-Mannschaft blieb zwar zehn Jahre ungeschlagen. Gleichwohl war eine immer größer werdende Diskrepanz zwischen dem Begriff "Dream Team" – der eine lockere spielerische Dominanz suggerierte – und den tatsächlichen Auftritten der USA bald nicht mehr zu übersehen: Der über allen strahlende Glanz des US-Spiels schwand, die Ergebnisse wurden knapper. Die Niederlagenserie bei der WM 2002 im eigenen Land, die für die USA mit dem enttäuschenden 6. Platz endete, zerstörte den Mythos "Dream Team" dann unwiderruflich.

Das Verblassen des Mythos "Dream Team" ist ironischerweise jedoch eng mit dem ursprünglichen Erfolg des "Dream Teams" von Barcelona verknüpft. Das olympische Basketballturnier 1992 gilt vielen Basketballhistorikern als eine Art "internationaler Urknall des Basketball", da das "Dream Team" einen enormen weltweiten Popularitätsschub für den Basketball-Sport auslöste.