thumb|250px|Bosnian parlamenttitalo on syttynyt tuleen Sarajevon keskustassa kranaattisateen jälkeen.

'''Sarajevon piiritys''' (Bosnian sodan tunnetuin tapahtuma, joka liittyi Jugoslavian hajoamissotiin. Bosnian kranaatinheittimin. Verinen, tuhoisa ja Sarajevon kaupunkia kovasti koetellut piiritys kesti 1&nbsp;425 päivää ja on siten nykyaikaisen sodankäynnin historian pisin piiritys. Saarrossa kuoli 12&nbsp;000 ja haavoittui 50&nbsp;000 ihmistä. Serbit eivät kyenneet valtaamaan kaupunkia, jota puolustavien bosniakkien aseistus oli varsinkin sodan alussa heikkoa.

== Sisällissodan syttyminen ==

Sarajevon kaupunki oli Jugoslavian aikoina malliesimerkki eri kansojen välisestä suvaitsevaisuudesta. Kuitenkin kun Jugoslavian diktaattori Josip Broz Tito oli kuollut vuonna 1980, mikään ei enää hillinnyt Jugoslavian pinnan alla pysytelleitä kansallisuusongelmia. Slobodan Miloševićin johtamat serbinationalistit alkoivat ensimmäisinä vaatia etuoikeuksia. Peläten serbijohtoista Jugoslaviaa Kroatia ja Slovenia julistautuivat itsenäisiksi vuonna 1991, ja Bosnian hallitus järjesti itsenäisyydestä kansanäänestyksen 1. maaliskuuta 1992. Bosnialaisista kroaatit ja bosniakit äänestivät enimmäkseen itsenäisyyden puolesta, kun taas serbit boikotoivat kansanäänestystä ja pitivät sitä perustuslain vastaisena. Äänestäneistä 66 prosentista 99&nbsp;% kannatti itsenäisyyttä, jolloin Bosnian hallitus julisti maan itsenäiseksi 5. huhtikuuta. Sota syttyi, kun serbit yrittivät irtaantua vastaitsenäistyneestä Bosniasta omaksi valtiokseen. Vastakkain olivat Bosnian hallitus ja serbien puolisotilaalliset joukot.

== Piiritys ==

Sisällissodan alkamispäivänä pidetään yleisesti viidettä huhtikuuta, itsenäisyyden julistuspäivää, jolloin sota oli alkanut JNA aloitti liikekannallepanot ja tykistön kuljetukset Sarajevoa ympäröiville kukkuloille. Huhtikuussa vuonna 1992 Bosnian hallitus vaati jugoslavialaisia joukkoja vetäytymään. Milošević vastasi suostumalla vetämään pois ne miehet, jotka eivät olleet Bosnian kansalaisia. Näiden osuus armeijan miesvahvuudesta oli merkityksetön. 

tarkka-ampujia. Kaupunkiin johtavat tiet tukittiin, ruoan ja lääkintätarpeiden kuljetukset estettiin, veden-, lämmönsaanti katkaistiin. Sarajevoa vastaan hyökättiin myös voimakkaasti kranaattitulituksen tuella. Näihin aikoihin kaapattiin vähäksi aikaa Bosnian presidentti Alija Izetbegović, joka kuitenkin vaihdettiin pian serbikenraaliin. Koska miesylivoima oli puolustavilla bosnialaisilla, serbit aikoivat heikentää puolustusta pommituksin mieluummin kuin yrittää kaupungin suoraa valtausta.

thumb|200px|Piirityksen aikana kaupungista ulos rakennettu huoltotunneli.

Kaupungin puolustajista kolmannes oli muita kuin muslimeja. Vaikka puolustajilla oli miesylivoima, heidän aseistuksessaan oli toivomisen varaa: heillä oli yksi Kalašnikov-rynnäkkökivääri kolmea kohti ja suojakypäriä puuttui. Parempia aseita saatiin salakuljettamalla niitä serbilinjojen läpi ja sotasaaliina. Kaupungin saartajat halusivat näännyttää sinne jääneet ihmiset alussa vaikka nälkään, jos kaupunki ei antautuisi. Serbien asemat olivat ylempänä kuin Sarajevon kaupunki, joten niistä käsin kaupunkia oli helppo tulittaa muun muassa kranaatinheittimillä. Noin 100&nbsp;000 asukasta pakeni kaupungista, josta ruoka alkoi loppua nopeasti. Satoja tuhansia asui kaupungissa koko sodan ajan.

Sarajevon piirityksen aikana taistelut olivat koko ajan voimakkaita, etenkin vuoden 1992 loppupuolella ja vuoden 1993 alkupuolella. Kranaattituli ympäröiviltä kukkuloilta oli jatkuvaa 1. toukokuuta 1992 alkaen, ja serbien tarkka-ampujat vainosivat asukkaita. Serbien ampumia kranaatteja osui sotilaskohteisiin, hallituksen rakennuksiin, sairaaloihin, kouluihin, moskeijoihin, kirkkoihin, kirjastoihin, museoihin, teollisuuslaitoksiin, tiedotusvälinekeskuksiin, YK:n asemapaikkoihin sekä leipä- ja vesijonoihin. Serbit ampuivat myös siviilirakennuksia, ja syyskuuhun 1993 mennessä käytännöllisesti katsoen kaikki Sarajevon rakennukset olivat kärsineet jonkinasteisia vaurioita. Toukokuussa vuorilta ammuttu kranaatti surmasi leipäjonoon 22 ihmistä, ja tapaus herätti suuren kansainvälisen kohun. Serbit käsittelivät kranaatit niin ettei osattu sanoa mistä suunnasta ne oli ammuttu. YK ei nimennyt kranaatin ampujaksi juuri serbejä, vaikka tämä oli selvää.

Liikkuminen kaupungilla oli sala-ampujien vuoksi hyvin vaarallista. Jotkut kadut olivat erityisesti  sala-ampujien kohteena. Kuuluisa oli vuorten ympäröimä "Sala-ampujien kujaksi" ristitty vedenhakureitti lentokentän lähettyvillä. Se oli tie E761 eli Zmaja od Bosne -katu, joka jatkuu Bulevar Meshe Shelimovica -katuna. Tie yhdisti itäisen vanhan kaupungin ja läntisen teollisuuskaupunginosan Novo Sarajevon ja Novi Gradin välillä Dolac Maltan kaupunginosan seuduilla. Sala-ampujat haavoittivat koko piirityksen aikana arviolta 1&nbsp;030:a ihmistä ja tappoivat 225, joista 60 oli lapsia.

thumb|290px|Sellonsoittaja osittain tuhoutuneessa kansalliskirjastossa Sarajevossa vuonna 1992.

Piirityksen aikana kuoli arviolta 12&nbsp;000 ihmistä, joista suuri osa oli lapsia; lisäksi 50&nbsp;000 haavoittui. Kranaatteja ammuttiin kapunkiin saarron aikana keskimäärin 329 kappaletta päivässä. Suurin määrä, 3&nbsp;777 kranaattia, saavutettiin 22. heinäkuuta 1993. Avustuskuljetukset lentokentän kautta saatiin avatuksi Ranskan aloitteesta 2. heinäkuuta 1992, tosin avustusvirta tätä kautta katkeili koko sodan ajan, koska serbit pystyivät käyttämään lentokentän sulkemista aseena Sarajevoa vastaan.

Helmikuun 5. päivänä Markalen torille osui noin kello 12.10–12.15 120 mm kranaatti, joka tappoi 68 ja haavoitti 144:ää siviiliä. Aluksi läntisten YK-sotilaiden keskuudessa liikkui vääriä tietoja, joiden mukaan kranaatti olisi ollut bosniakkien ampuma. Todennäköisimmin kranaatin ampuivat kuitenkin serbit, jotka syyttivät tietenkin bosniakkeja tapauksesta. Tämän erityisen tuhoisan ja siviiliuhreja paljon vaatineen iskun jälkeen YK teki serbijoukoille uhkavaatimuksen, jossa heitä vaadittiin vetämään raskas aseistus kauemmas kaupungista tiettyyn aikarajaan mennessä. Tähän suostuttiin ja Sarajevoon kohdistunut kranaattituli vaimeni huomattavasti.

760 metriä pitkä tunneli Igman-vuoren kohdalle kaupungista sen ulkopuolelle saatiin valmiiksi vuoden 1993 puolivälissä, mikä mahdollisti paremmat huoltoyhteydet ja ihmisten pääsyn pois kaupungista. Lentokentän takana kaupungin lounaisosassa olevan tunnelin kautta saatiin ruokaa, sähköä ja puhelinyhteys. Ennen tunnelia huolto oli kokonaan ilmasillan varassa. YK:n huoltolennot olivat epäsäännöllisiä ja usein katkenneina. Vuoden 1994 helmikuussa Sarajevon jokapäiväinen tulittaminen loppui, mutta se alkoi taas keväällä 1995.

{{Infobox Military Conflict
|conflict=Siege of Sarajevo
|partof=the Bosnian War
|image=300px
|caption=Bosnian parliament building burns after being hit by Serbian tank fire. Photo by Mikhail Evstafiev
|date=April 5 1992<ref>April 5, 1992 was the date of the first attack on Sarajevo by the JNA and Serb paramilitaries and is as such considered the beginning of the siege. However as early as March 1, 1992 barricades and armed gunmen started appearing on the streets of Sarajevo.</ref> - February 29 1996<ref>February 29, 1996 was the official end to the siege as declared by the Bosnian government. The war ended with the signing of the Dayton Accords on November 21, 1995 and the Paris Protocol on December 14, 1995. The reason that the siege was not declared as over was because the Serbs had not yet implemented the Dayton deal which required them to withdraw from areas north and west of Sarajevo as well as other parts of the city. The Serbs also violated the Dayton peace by firing a rocket propelled grenade at a Sarajevo tram on January 9, 1996 killing 1 and wounding 19.</ref>
|place=Sarajevo, Bosnia and Herzegovina
|casus= establishment of Republika Srpska and its claim o Sarajevo as its capital. Bosnia and Herzegovina's declaration of independence, 
|territory=
|result=Siege lifted due to the Dayton Agreement
|combatant1= Army of the Republic of Bosnia and Herzegovina (1992-95)<br>NATO (1995)
|combatant2= Yugoslav People's Army (1992)<br> Army of Republika Srpska (1992-95)
|commander1=Mustafa Hajrulahović Talijan</br>Vahid Karavelić<br/> Nedžad Ajnadžić
|commander2= Milutin Kukanjac JNA (Mar - Jul 1992)</br>Tomislav Šipčić (Jul-Sep 1992)<br>Stanislav Galić (Sep 1992-Aug 1994)<br/>Dragomir Milošević (Aug 1994- Feb 1996)</br>
|strength1=40,000 (1992) 
|strength2=30,000 (1992)
|casualties1=
|casualties2=
|notes=
}}

The '''Siege of Sarajevo''' was the longest siege in the history of modern warfare, conducted by the Serb forces of self-proclaimed Republika Srpska and Yugoslav People's Army (later transformed to the Army of Serbia and Montenegro), lasting from April 5 1992 to February 29 1996. 

It was fought during the Bosnian declared independence from Yugoslavia, and the Yugoslav People's Army (JNA) and Bosnian Serb forces (Army of Republika Srpska) (VRS) located in the hills around Sarajevo, who sought to destroy the newly-independent state of Bosnia and Herzegovina and create the Serbian state of Republika Srpska (RS). 

It is estimated that of the more than 12,000 people who were killed and 50,000 who were wounded during the siege, 85% were civilians. Because of killing and forced migration, by 1995 the population decreased to 334,663 - 64% of the prewar population.<ref>[http://www.cseecunion.org/HistoryOfCities/Sarajevo.html  History of Sarajevo]</ref>

In January 2003, the Markale massacre.<ref>[http://www.un.org/icty/galic/trialc/judgement/gal-tj031205-1.htm#IIIC2 Galić verdict- 2. Sniping and Shelling of Civilians in Urban Bosnian Army-held Areas of Sarajevo]</ref> General Galić was sentenced to life imprisonment for the second Markale massacre. Milošević was sentenced to 33 years in prison. The Trial Chamber concluded that the Markale town market was hit on August 28, 1995 by a 120mm mortar shell fired from the Sarajevo-Romanija Corps positions.<ref>[http://www.sense-agency.com/en/stream.php?sta=3&pid=10670&kat=3 SENSE - DRAGOMIR MILOSEVIC SENTENCED TO 33 YEARS]</ref>

==Warfare==
===Build-up===
From its creation following Yugoslavia kept a close watch on nationalism among the Yugoslav peoples, as it could have led to chaos and the breakup of the state. With the death of Yugoslavia's longtime leader, Marshal Tito, in 1980, this policy of containment took a dramatic reversal.

===Start of the war===
thumb|left|200px|Serb soldiers in Sarajevo with a boy who is wearing a Serbian uniform as is shown by the coat of arms on his left pocket. Photo by [[Mikhail Evstafiev]]

The first casualty of war[http://www.guardian.co.uk/notesandqueries/query/0,5753,-21510,00.html]is a point of contention between Serbs and Bosniaks. Serbs contend that the first casualty was Serb Nikola Gardović, a groom's father killed at a Serb wedding procession on the first day of the referendum, March 1, 1992. Bosniaks contend that this was one of a number of politically oriented killings in the first quarter of that year. 

On April 5, the day of the declaration of independence, massive anti-war marches took place in the city, with the largest group of protesters moving towards the parliament building. At that point, Serb gunmen fired upon the crowd from the Serbian Democratic Party headquarters, killing two people. These people, Suada Dilberović and Olga Sučić, are considered by Bosniaks to be the first casualties of the war in Bosnia and the siege of Sarajevo; today, the bridge where they were killed is named in their honor. On the same day, Serb paramilitaries attacked the Sarajevo police academy, commandering strategic positions in Vraca, high above the city.

===Early fighting for the city===
thumb|left|200px|A map of the initial JNA offensive

In the months leading up to the war, the mobilize in the hills surrounding the city. Artillery and various other equipment that would prove key in the future besieging of the city was implemented at this time. In April of 1992, the Bosnian government demanded that the government of Yugoslavia remove these forces. Milošević, who headed the Serbian government, agreed to withdraw the individuals who originated from outside of Bosnia's borders, an insignificant number. Those Bosnian Serb forces in the army were transferred to the VRS, which had declared independence from Bosnia a few days after Bosnia itself seceded from Yugoslavia.

On bombarded and weakened the city from the mountains, fortified into at least two hundred reinforced positions and bunkers.

===The siege of Sarajevo===
thumb|left|200px|Norwegian UN soldier at the Sarajevo airport. Photo by Mikhail Evstafiev

The second half of 1992 and first half of 1993 were the height of the siege of Sarajevo. Various atrocities were committed during heavy fighting. Serbian forces from outside the city continuously shelled the government defenders. Most of the major sniper alleys". Some neighborhoods of the city were taken over by the Serbs, especially in Sarajevo Airport was opened to United Nations (UN) airlifts in late June of 1992; Sarajevo's survival became strongly dependent on them. 

The Bosnian government forces had greatly inferior weaponry to the besiegers. Some Bosnian raids on Serb-held positions within the city helped the cause. The Sarajevo Tunnel, completed in mid-1993, allowed supplies to come into the city, and people to get out. The tunnel was one of the major ways of bypassing the international arms embargo (which was applied to all parties to the Bosnian conflict, including the defenders of Sarajevo) and providing the city defenders with weaponry, and it was said the tunnel saved Sarajevo. However, by April 1995 there were only 20 artillery pieces and five tanks in the defence of the city. The strength of the First Corps lay in its considerable supplies of rocket-propelled grenades, anti-aircraft missiles, and anti-tank missiles, but they could not really be used in the offensive actions needed to break out of Sarajevo.<ref>[http://rocchio.syr.edu/data/ORION/balkans.bosnia.warhistory.bosgeneral.html Bosnia War History]</ref>

thumb|200px|left|[[Vedran Smailović playing in the partially destroyed National Library in Sarajevo in 1992. Photo by Mikhail Evstafiev]]

Reports indicate an average of approximately 329 shell impacts per day during the course of the siege, with a high of 3,777 shell impacts on July 22 1993. The shellfire caused extensive damage to the city's structures, including civilian and cultural property. By September 1993, reports concluded that virtually all buildings in Sarajevo had suffered some degree of damage, and 35,000 were completely destroyed. Among these buildings targeted and destroyed were hospitals and medical complexes, media and communication centers, industrial targets, government buildings, and military and UN facilities. Some of the more significant of these were the building of the presidency of Bosnia and Herzegovina, and the National Library, which burned to the ground along with thousands of irreplaceable texts. 

thumb|200px|Funeral of a civilian killed in Sarajevo. Photo by Mikhail Evstafiev

The shelling of the city took a tremendous toll on lives. mortar shell impacts made headline news in the West. On football game. On Markale marketplace massacre on February 5, 1994, in which 68 civilians were killed and 200 were wounded. 

In response to the Markale massacre, the UN issued an ultimatum to Serb forces to withdraw heavy weaponry beyond a certain point in a given amount of time or face air strikes. Near the end of the given time, Serb forces complied. City shelling drastically decreased at that point, which could perhaps be seen as the beginning of the end of the siege.

===The role of Bosnian authorities===

During the siege, even though the tunnel allowed exit from Sarajevo, civilians were allowed to leave Sarajevo only with a special permission issued by the Bosnian government. This permission was extremely difficult to obtain as Bosnian goverment did not want civilians to leave Sarajevo, as international media coverage of their  suffering provided them with important advantage that ultimately led to NATO intervention against Bosnian Serb Forces. In fact, Sarajevo civilians were victims of both Bosnian authorities who would not allow them to leave, and Serbian forces who shelled the city and made living conditions unbearable.

In addition, there are numerous reports of Sarajevo civilians being under fire from Bosnian snipers within the city. Only occasionally, when a wrong target (such as Bosnian soldier Sead Lagumdzija) would get assassinated would this been investigated and it became known that it was Bosnian snipers who were really responsible. Sarajevo non-muslim population and political oponnents were often targeted in these sniper attacks.