thumb|right|150px|Thelma Ritter - [[1951]]
'''Thelma Ritter''' (Brooklyn, 14 februari 1902 - New York City, 5 februari 1969) was een Amerikaans actrice, vooral acterend in een bijrol.

==Biografie==
===Carrière===
Ritter begon haar carrière in het theater en was zo nu en dan te horen op radioshows. Toch werd ze niet opgemerkt. Haar filmcarrière begon in 1947, op 45-jarige leeftijd. In haar eerste paar filmrollen had ze rollen die niet veel groter waren dan dat van een figurant.

Ze speelde in oscarnominatie en een redelijke sterrenstatus, waardoor ze redelijk veel filmscripts aangeboden kreeg.

Hoewel ze druk bezig was met films, was ze ook veel op televisie te zien. Ze had gastoptredens in onder andere Alfred Hitchcock Presents, General Electric Theater en The United States Steel Hour.

In Ritter's totale carrière, werd ze zes keer genomineerd voor een Academy Award. Toch won ze nooit. Ze was vooral te zien in komische films en hoewel ze altijd een bijrol had, stond de film meestal bekend om haar one-liners.

thumb|Thelma Ritter elokuvassa ''Rakastelua''

'''Thelma Ritter''' (New York - New York) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Hän tuli tunnetuksi monista sivurooleistaan 1940-, 1950- ja 1960-luvun elokuvissa.

Ritter aloitti uransa teatterissa ja voittikin urallaan Tony Awardin. Hänen elokuvabedyyttinsä oli pikkurooli elokuvassa ''Susanin kääntymys'' (Miracle on 34th Street, 1947), jota seurasi pikkurooli elokuvassa ''Kirje kolmelle naiselle'' (A Letter to Three Wives, 1949). Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat ''Kaikki Eevasta'' (All About Eve, 1950), ''Rakastelua'' (The Mating Season, 1951), ''Titanic'' (Titanic, 1953), ''Takaikkuna'' (Rear Window, 1954), ''Setä Pitkäsääri'' (Daddy Long Legs, 1955), ''Kaikki alkoi puhelimesta'' (Pillow Talk, 1959), ''Sopeutumattomat'' (The Misfits, 1961), ''Alcatrazin vanki'' (Birdman of Alcatraz, 1962), ''Näin valloitettiin Villi Länsi'' (How the West Was Won, 1962) ja ''Sänky kolmelle'' (Move Over, Darling, 1963). Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi ''Ei niin pahaa ettei jotain hyvääkin'' (What's So Bad About Feeling Good?, 1968). Vuonna 1954 hän juonsi Oscar-gaalan yhdessä Bob Hopen kanssa.

Hän oli naimisissa Joseph Moranin kanssa aina kuolemaansa saakka. Heillä oli kaksi lasta. Hän kuoli sydänsairauteen 66-vuotiaana.