{{Infobox actor
| name = 約翰·卡薩維茲<br>John Cassavetes
| image = 
| caption = John Cassavetes appearing as Johnny Staccato in the critically acclaimed TV series of the same name.
| birthname = John Nicholas Cassavetes 
| birthdate = 
| location = 紐約
| deathdate = 
| deathplace = 洛杉磯
| restingplace = 洛杉磯西木區紀念公園墓地  
| restingplacecoordinates = Plot: Lot 308 Gps (Lat/Lon): 34.05882, -118.44145
| othername = Nick Colasanto
| occupation = 演員, 導演, 作家, 製作人, 電影編劇
| yearsactive = 1951年 - 1985年
| spouse = Gena Rowlands (1954-1989)
| children = Nick Cassavetes (b.1959) <br> Alexandra Cassavetes (b.1965) <br> Zoe R. Cassavetes (b.1970)
| awards = '''Gloria'' <br> '''Golden Berlin Bear'''<br>1984 ''Love Streams''
}}
'''約翰·卡薩維茲'''（'''John Nicholas Cassavetes'''，）是一位美國電影導演、演員與製作人，被認為是美國獨立電影的先驅。

==生平==

==作品==
*1980年：《女煞葛洛莉亞》
*1984年：《愛的激流》

{{Infobox biografi
| bgfärg            = Silver
| namn               = John Cassavetes
| bild             =
| bildstorlek      = 
| bildtext           = 
| födelsenamn  = John Cassavetes
| födelsedatum = 9 december 1929
| plats =  New York (USA)
| nationalitet       =  amerikan
| dödsdatum     = 3 februari 1989
| dödsplats     =  Los Angeles, Kalifornien (USA)
| yrke     = Regissör, skådespelare
| nämnvärda filmer = ''Faces''<br>''En kvinna under påverkan''<br>''Premiärkvällen''
| maka          = Gena Rowlands (1954-1989)
| barn            = Nick Cassavetes (född 1959)<br>Alexandra Cassavetes (född 1965)<br>Zoe R. Cassavetes (född 1970)
| hemsida     = 
| imdb              = 0001023
}}

'''John''' Nicholas '''Cassavetes''', född 9 december 1929 i New York City, New York, USA, död 3 februari 1989 i Los Angeles, Kalifornien, USA, var en amerikansk skådespelare, manusförfattare och regissör. Han var gift med Gena Rowlands, som ofta medverkade i hans filmer, och far till regissören och skådespelaren Nick Cassavetes.

Cassavetes skapade en amerikansk variant av cinéma vérité med sin innovativa användning av kameran, sin dystra syn på världen och inriktning på improvisation. Filmkritikern Ray Carney har kallat honom "fadern till den amerikanska oberoende filmen" ("''the father of American independent film''"). 
Han inledde sin karriär som skådespelare. Han hade många roller först vid teatern och senare i TV, i serier av vilka den mest kända är ''Faces'', ''En kvinna under påverkan'', ''Premiärkvällen'' framhärdar i en oberoende dynamik. Han frigör aktörens spel som han placerar i centrum för sin filmkonst och fokuserar sitt verk på den amerikanska medelklassen. 

Hans filmer visar talangerna hos hans maka Gena Rowlands och många av hans vänner som Peter Falk och Ben Gazzara. Som en filmskapare känd för sin personliga stil som privilegierar aktörens spel, och för sin fria hållning till filmtekniken, kom han att lämna spår hos de följande generationerna amerikanska regissörer.

== Biografi ==

=== Karriärens början ===
John Cassavetes föddes i grekiskt ursprung - hans far kom från Nick, Alexandra och Zoe - vilka alla tre fick en karriär inom filmen.

Skådespelaren Cassavetes övergav ganska snabbt teatern för televisionen. Hans första framträdanden var i stort sett biroller i TV-serier. Han deltog i TV-dramer, däribland de populära ''The Philco television Playhouse'', ''The Goodyear Television Playhouse'' samt ''Kraft Television Theatre'' som var sändningar (ibland direktsända) av teaterpjäser. Vid denna tid var TV i USA redan ett massmedium. Kedjorna företog sig att visa självproducerade program som kunde få dem att lyfta sig till teaterns och biograffilmens nivå, och att på så sätt få deras prestige. Dessa sändningar bidrog till det som har kallats "The Golden Age of Television" (Televisionens guldålder) i USA och som av vissa sågs som utvalda program i den amerikanska audiovisuella historien.<ref>Se särskilt: http://www.museum.tv/archives/etv/G/htmlG/goldenage/goldenage.htm</ref> Många skådespelare som senare blivit berömda, som Eli Wallach, Grace Kelly och James Dean, inledde också sin bana där. Dessa produktioner som var anspråksfulla på det professionella planet markerade början på John Cassavetes karriär. Det arbete som han åstadkom där bidrog till hans mognad som skådespelare. Hans samarbete med televisionen och de förbindelser som han knöt där var djupare och mer bestående än inom teatern, som han inte återvände till förrän på 1980-talet. 

Sedan han blivit upptäckt i en av sina TV-roller gjorde John Cassavetes sin första roll i en långfilm 1956 i ''Brott på gatan'' (''Crime in the streets'') av Don Siegel, senare i ''Ingen undkommer'' (''Edge of the city'') av Martin Ritt tillsammans med Sidney Poitier. Det var vid detta tillfälle som han bekantade sig med filmregi. De två filmerna gav honom en viss berömdhet som senare lät honom få anställningar som ofta skulle rädda honom från hans finansiella missräkningar. Samma år öppnade han i New York tillsammans med sin vän Bert Lane en ateljé för teaterundervisning: ''Variety Arts Studio''. Kurserna var först inriktade mot halvprofessionella, och öppnades senare i stor utsträckning för alla som kom dit.<ref>John Cassavetes, ''Derrière la caméra'', ''Cahiers du cinéma'' n°119, mai 1961, ss. 3-4.</ref> Man gynnade improvisation och grupparbete. Miljön var flitig. Snart prövade John Cassavetes behovet att mer befordra sin artistiska erfarenhet.<ref>Ibid., p. 1 : « ''Nous voulions mieux connaître notre métier. En ce qui me concerne, j'avais travaillé sur pas mal de films sans réussir à bien m'adapter, je me sentais moins libre que sur une scène ou dans un spectacle de télévision. Aussi mon premier souci était-il de découvrir pourquoi je n'étais pas libre - car je n'éprouvais pas de plaisir particulier à travailler dans des films, et pourtant j'aime le cinéma en tant qu'art.'' ».</ref> Stärkt av sin filmiska erfarenhet i egenskap av skådespelare och stärkt av det arbete som åstadkommits i hans undervisning, beslöt han att gå över till regi, och lämnade styret av teaterateljén för att ägna sig åt inspelningen av ''Skuggor på Manhattan''.

=== ''Skuggor på Manhattan'' ===

==== Sammanhang, filminspelning ====

thumb|right|150px|[[Times Square i New York, dekor till slutscenen i ''Skuggor på Manhattan''. Cassavetes skulle återvända till New York för att spela in ''Premiärkvällen'' och ''Gloria''.]]
John Cassavetes satte igång sin karriär som filmskapare 1958 med ett mästerprov. ''Connection'' av Shirley Clarke, var delar av denna epok där vissa verk med liten budget, inspelade i naturliga omgivningar, med okända skådespelare, plötsligt framträdde för att skriva in sig i marginalen på den amerikanska filmen, som var fylld av tunga och mycket ambitiösa produktioner. Denna nya newyorkska våg gav ny luft åt amerikansk film. 
Man talade om framväxten av en "ny New York-skola" eller en "cinéma vérité"<ref>V. Renaud de Laborderie, ''Les chaînes rouillées de Hollywood'', Cinéma 62 n°64, mars 1962, s. 34, eller även Gideon Bachman, ''Le cinéma vérité'', Cinéma 62 n°64, mars 1962, s. 41.</ref>.

Filmen föddes i spontanitet och improvisation. En kväll Playboy magazine'', juli 1971, s. 70. :« ''During one class, I was impressed by a particular improvisation that I said "Hay, that would make a terrific movie". It was about a black girl who passes for white ; she loses her white boyfriend when he meets her black brother.'' »</ref> Historien i ''Skuggor på Manhattan'' handlar om en liten grupp svarta och blandade ungdomar som möts av rasdiskriminering. Personerna försöker undslippa den sociala klyftan som påtvingas dem av deras hudfärg. I början hade regissören bara en vag intrig i huvudet. Han arbetade två veckor med sina skådespelare på att utarbeta personerna och samtidigt en historia som kom att byggas upp under inspelningen som varade i fyra månader. Skådespelarna improviserade,<ref>En skylt i slutet av filmen säger " ''The film you have just seen was an improvisation''"). Kritikern Ray Carney fastslår samtidigt att minst två tredjedelar av manuset hade skrivits av Cassavetes i samarbete med professionella manusförfattare (se Ray Carney, ''Shadows'', British Film Institute). Se även Louis Marcorelles, ''L'expérience Shadows'', Cahiers du cinéma n°119, mai 1961, s. 10, som säger att mellan de två versionerna av filmen « ''[...] on assiste à une organisation plus rationnelle de la matière dramatique, l'improvisation n'est plus totale, les acteurs jouent parfois à partir de texte que leur a préparé Cassavetes'' ».</ref> precis som jazzmusikern Charlie Mingus som gjorde originalmusiken.<ref>V. Thierry Jousse, ''Un après-midi d'octobre 1958, Mingus improvise avec Cassavetes'', Cahiers du cinéma, numéro spécial, ''100 journées qui ont fait le cinéma'', janvier 1995, s. 81.</ref> Cassavetes uppskattade att filmskådespelarna var inskränkta av de markeringar på marken som gjorde det möjligt att övervaka att de befann sig inom rutan och var lämpligt belysta. För att göra aktörernas spel ännu friare avskaffade han markeringarna och ålade kameran att följa skådespelarna i deras rörelser.<ref>John Cassavetes, ''Derrière la caméra'', , ss. 1-2.</ref> Regissören tvekade inte heller att införliva personer i det tekniska teamet som inte hade minsta filmteknisk erfarenhet. Al Ruban, som i fortsättningen skulle vara chefsfotograf i flera av hans filmer, hade vid denna tidpunkt inget yrke.<ref>Al Ruban, ''Tout, plus le reste'', propos recueillis et traduits par Bérénice Reynaud, Cahiers du cinéma n°417, mars 1989, s. 23</ref> Seymour Cassel, framtida huvudrollsinnehavare i flera av Cassavetes filmer, fungerade som alltiallo och blev oförmodat utnämnd till distributör. John Cassavetes räknade framför allt med alla medarbetares engagemang i det kreativa arbetet.<ref>Seymour Cassel, ''Tous les acteurs comme des stars'', propos recueillis par André S. Labarthe, Anneliese Varaldiev, Bill Krohn et Joelle Bentolila, traduit par Serge Grünberg, Cahiers du cinéma n°417, mar 1989, s. 20.</ref>

''Skuggor på Manhattan'' innehöll de drag som hädanefter blev karakteristiska i Cassavetes stil: Ett kollektivt arbete, skådespelare fria i sin rörelse, dialoger som utarbetats med utgångspunkt i improvisationer. Denna första film lade dessutom grunderna till filmskaparens senare manuskript. Personerna var män och kvinnor från amerikansk medelklass som förde ett vanligt liv - och i själva verket säger den ordinära rasism som visas av filmen inte sitt namn. Ett annat återkommande element i Cassavetes verk är att det rör sig om en historia utan upplösning. Man följer personerna under tiden för en episod i deras liv och lämnar dem utan dramatiskt fall, utan omvändning av situationen, utan upplösning.<ref>Laurence Gavron et Denis Lenoir, ''John Cassavetes'', Rivages/Cinéma, s. 78-79.</ref> Ben, en av de tre huvudpersonerna i filmen, försvinner helt enkelt på gatorna i New York, med hakan nedkörd i skjortan. Detta är ett slut som bryter med de traditionella epilogerna i amerikansk film.

==== Mottagandet av filmen ====

''Skuggor på Manhattan'' tog tid att hitta sin publik. Innan det blev en film rörde det sig framför allt om ett experimentellt arbete för regissören, och ingen kommersiell distribution var tänkt. Filmen visades i alla fall i slutet av 1958 på biografen ''Le Paris'' i New York. Trots en katastrofal visning enligt regissörens utsago, återgavs händelsen av New York-tidskriften ''Film Culture'' som leddes av Jonas Mekas, en kritiker och oberoende regissör som hänfördes av filmen. Samtidigt var John Cassavetes inte nöjd med sitt verk. Han beslöt att återuppta klippningen och gav sig tio dagars extra filminspelning. Han lade till scener och omarbetade historien. Den nya versionen av ''Skuggor på Manhattan'' som idag är den enda som kan ses - då den första hade förbjudits av Gena Rowlands, som arvtagare till sin make<ref>V. sur le site de Ray Carney consacré à John Cassavetes : http://people.bu.edu/rcarney/discoveries/disclegal.shtml#faq</ref> — bidrog till att ytterligare skuldsätta den unge regissören som väntade sitt första barn — Nick Cassavetes som själv skulle bli regissör. Han gick då med på att spela rollen som privatdetektiv i teveserien ''Johnny Staccato''. Denna produktion som var gjord i den rena film noir-traditionen fick mot hans vilja en viss popularitet.<ref>Playboy Magazine, , s. 70 : (« ''It was a pretty successful series but after paying off my bills, I used every possible method to get out the show'' »).</ref> Han regisserade för övrigt själv fem avsnitt och bidrog till att skriva flera manus. 

''Skuggor på Manhattan'' fortsatte sin färd. Tack vare 1960. han hittade slutligen en brittisk distributör, ''Lion International Films'', som gjorde det möjligt att sprida filmen internationellt.

Den unge regissörens tilltagande anseende intresserade 1961) och ''1963).

=== Hollywoodparentesen ===

thumb|150px|left|Cassavetes skrev kontrakt för Paramount, ett av de mest berömda amerikanska filmbolagen. Det som kunde ha blivit kulmen på hans karriär blev ett misslyckande. Regissören lyckades inte anpassa sig till Hollywoodindustrin.
''Too Late blues'', som producerades av Paramount, planerades i mer professionella kretsar, men innebär ändå i vissa avseenden en fortsättning från ''Skuggor på Manhattan''. Cassavetes återvände till temat med jazz och framförandet av den (även några av huvudpersonerna i ''Skuggor på Manhattan'' var musiker) liksom tematiken om samhället och individens plats i det.<ref>V. Thierry Jousse, ''John Cassavetes'', éd. Cahiers du cinéma, Coll. Auteurs, ss. 44 och 66.</ref> Manuset handlar om en jazzpianists nedgång, från ett liv som ensembleledare, till en exil i förfall och sedan hans återkomst. Filmen skrevs i samarbete med  Richard Carr, författare till flera teveserier, däribland ''Johnny Staccato''. Regin är mindre realistisk och mer måttfull än i Casssavetes första verk.<ref>V. Yves Boisset, ''La Ballade des sans espoirs'', Cinéma 62 n°66, maj 1962, s. 126.</ref> Framgången infann sig inte och John Cassavetes misströstade om sitt samarbete med Paramount som självt inte hänfördes av filmen. Regissören uppskattade att han hade behövt dagtinga med Hollywoodadministrationen som var föga tillgänglig, under hela produktionen.<ref>Ray Carney, ''Propos de John Cassavetes'', , s. 16.</ref> 

På sommaren 1962 fick John Cassavetes genom sin vän Everett Chambers - som hade spelat i ''Too Late Blues'' -, regissera två avsnitt av ''The Lloyd Bridges Show'' : ''A Pair of Boots'' och ''My Daddy Can Lick Your Daddy''. TV-programmet vilade på komikern Lloyd Bridges, en bemärkt person i televisionen. Denna starka personlighet hade inget mer att bevisa, och manusförfattare och regissörer hade fullt spelrum i utarbetandet av avsnitten. Bland de ämnen som föreslogs för honom valde John Cassavetes att inlåta sig på genrer som uppskattas av Hollywood: en krigsfilm och en boxningsfilm. ''My Daddy Can Lick Your Daddy'' framställer en anspråksfull boxare som utmanas i duell av sin egen son. ''A Pair of Boots'' utspelas under amerikanska inbördeskriget. De två sidorna, utslitna av konflikten, beslutar att utlysa en vapenvila som avbryts av en sydstatare som försöker stjäla ett par stövlar från den motsatta sidan. John Cassavetes var särskilt nöjd med detta avsnitt. Det belönades dessutom med ett ''Peabody''-pris - ett amerikanskt pris som delades ut årligen från 1948 till teveprogram. Programmet producerades i en miljö som var gynnsam för regissören och utgjorde hans enda positiva erfarenhet från Hollywoodindustrin.<ref>V. Bill Krohn, Douglas Brodoff, traduit par Serge Grünberg, ''La guerre selon Cassavetes'', Cahiers du cinéma n°482, juillet/août 1994, s. 6.</ref>

Fortfarande under kontrakt med Paramount förberedde John Cassavetes och Richard Carr en annan långfilm : ''The Iron Men''. Filmens ämne var en flygtropp med svarta soldater under 1963, kontaktades John Cassavetes av Golden Globe för bästa regissör. Bland skådespelarna i denna superproduktion fanns en plejad kändisar, däribland Burt Lancaster ochJudy Garland. De två skådespelarna tog ny värvning hos Kramer, denna gång producent, i ''Ett väntande barn'' (''A Child is Waiting'') som han lät regisseras av John Cassavetes.

''Ett väntande barn'' behandlar temat autism. John Cassavetes gjorde efterforskningar tillsammans med manusförfattaren Abby Mann, besökte institutioner, mötte psykiskt funktionshindrade barn, föräldrar och experter. Regissören tog sitt arbete mycket till sitt hjärta. När inspelningen var avslutad kastade Stanley Kramer ut honom från klippningen och avslutade filmen i hans ställe. Samarbetet mellan de två männen kom att försämras och Cassavetes tog avstånd från filmen när den gavs ut.<ref>Thierry Jousse, ''Entretien avec Seymour Cassel'', in ''John Cassavetes'', , s. 132.</ref> Regissören gjorde gällande, om detta ämne, intentioner som var helt och hållet motsatta vilket förklarar hans missnöje med den slutliga versionen.  John Cassavetes försökte visa autistiska barn som normala barn som lever i utanförskap på grund av den syn som samhället lägger på dem. Enligt honom bestod filmens och Kramers vision däremot av att bara beskriva autism från samhällets synvinkel och de ansträngningar som görs i institutioner för att anpassa de autistiska till samhället.<ref>Ray Carney, ''Propos de John Cassavetes'', , s. 16.</ref>. Incidenten märkte regissören beständigt och han kunde därefter inte hitta för hårda ord för att beskriva Stanley Kramer och filmen. Denna erfarenhet med storbolagen skulle för övrigt bli föremål för en ännu skarpare avbildning som berättar om de förhållanden han hade haft med Hollywood, i hans verk ''Mordet på en kinesisk bookmaker'' (1976). Skådespelaren Ben Gazzara, John Cassavetes alter ego,<ref>Ben Gazarra, ''Entre acteurs'', témoignage de Ben Gazzara, propos recueillis et traduits par Bérénice Reynaud, Cahiers du cinéma n°417, mars 1989, s. 18 : « ''John était agenouillé à mes pieds, invisible à la caméra, et il me disait ce qu'il pensait des gangsters du film, qui tuent votre joie créatrice, vos rêves. [...] ce "film de gangsters" qu'était ''Meurtre dun bookmaker chinois'', c'était une métaphore sur le "système" qui mettait des bâtons dans les roues de John Cassavetes, le créateur.'' ».</ref> spelar där en krogchef som, trängd av penningproblem, och för att göra det möjligt för sin krog att överleva, går med på att mörda en bookmaker för maffians räkning.

Regissören skulle definitivt bestämma att frigöra sig från systemet för producera sina egna filmer. Fast besluten att inte längre vädja till kapital som skulle kunna skada hans frihet att skapa, beslöt John Cassavetes att själv producera sina filmer som han hade gjort med ''Skuggor på Manhattan''. De skulle spelas in i familjens hus, eller hans föräldrars eller närståendes. Skådespelarna skulle vara vänner, familjemedlemmar eller amatörer. Efter några uppdrag som skådespelare hade John Cassavetes samlat in tillräckligt med pengar för att göra ''Faces''.

Hans strategi blev att arbeta som skådespelare i större kommersiella filmer och använda pengarna han tjänade där till sina egna filmer. Hans skådespelarinsatser var dock inte enbart rutinarbete, utan flera av hans rollprestationer blev mycket uppskattade. För sin roll i andravärldskrigsfilmen ''oscar för bästa biroll. En annan betydande roll var i Roman Polańskis ''Rosemary's Baby'' (1968) där han spelade Rosemarys make. 

Hans nästa film som oberoende filmskapare var ''Faces'', som utvecklade teman som skulle återkomma i senare filmer. Cassavetes fru Rowlands spelar en av huvudrollerna i filmen, som visar upp ett äktenskap i sakta sönderfall. ''Faces'' blev en framgång både bland kritiker och ekonomiskt och fick två oscarsnomineringar (för bästa manliga respektive kvinnliga biroll). 

Efter ''Faces'' kunde Cassavetes koncentrera sig mer på sitt regiarbete. Han kunde nu göra filmer inom studiosystemet men ändå behålla kontrollen över sitt verk. Filmen ''Äkta män'' (1970) handlar om tre män som flyr undan sina äktenskap för några småsynder. Huvudrollerna spelades av  Cassavetes själv, Peter Falk och Ben Gazzara. En annan studiofilm från 70-talet var ''Minnie och Moskowitz'', en sorts romantisk komedi med Gena Rowlands i huvudrollen och med en liten roll för Cassavetes mor Katherine.

=== Oberoende ===
==== ''Faces'', återvändandet till utgångspunkten ====

thumb|right|170px|Porträtt av Seymour Cassel av Beth Herzhaft (2006). Seymour Cassel var en trogen vän till John Cassavetes efter hans första steg som regissör med ''Skuggor på Manhattan'', och inkarnerade Chet i ''Faces'' och Seymour Moskowitz i ''Minnie och Moskowitz''. Han skulle ofta komma till filmskaparens hjälp genom att hjälpa honom att producera och distribuera sina filmer.
John Cassavetes företog ett återvändande till utgångspunkten: "Jag hade inte gjort någon personlig film sedan ''Skuggor på Manhattan'' 1959, vilken var en av de lyckligaste upplevelserna i mitt liv. Minnet av den har aldrig lämnat mig, under all den tid då jag låtsades bli en stor Hollywoodregissör."<ref>Ray Carney, ''Propos de John Cassavetes'', , s. 19.</ref> I slutet av 1964 skrev han ''Faces'' först för teatern och beslöt sedan att omforma det till ett filmmanus. Projektet var ambitiöst och omarbetades flera gånger. Det slutgiltiga manuset uppgick till tvåhundrafemtio sidor. Filmen följer ett par i mogen ålder under deras utomäktenskapliga äventyr. Richard ger sig av för att tillbringa natten med en prostituerad medan hans fru, Maria, låter sig underhållas av en förförare på en nattklubb. Regissörens avsikt var att avslöja ytligheten i relationer mellan makar och frånvaron av kommunikation som råder i amerikanska medelklasshushåll. Inspelningen inleddes 1965 efter tre månaders förberedelser, utan extern finansiering. Regissören återvände till hantverksmetoden i ''Skuggor på Manhattan''. Det är inte längre fråga om improvisation, utan alla dialoger var noggrant utarbetade. I gengäld lämnade John Cassavetes fritt för skådespelarna att tolka dem på de sätt som de önskade och fritt att modifiera vissa repliker vid behov.<ref>Ibid., s. 23.</ref> I filmen medverkade skådespelarna John Marley, som hade deltagit i ''A Pair of Boots'', Lynn Carlin som här hade sin första filmroll, Gena Rowlands — som redan hade spelat i regi av sin man i ''Ett väntande barn'' — och Seymour Cassel. Ännu mer än i ''Skuggor på Manhattan'', var aktörens framträdande filmens stöttepelare. John Cassavetes tvekade inte att ställa in inspelningen för nya repetitioner. Själva längden på tagningarna ställde sig på skådespelarnas nivå - regissören kunde låta kameran gå ända tills filmrullen kommit till sitt slut.<ref>Thierry Jousse, ''Entretien avec Al Ruban'' in ''John Cassavetes'', , s. 138.</ref>

Inspelningen av ''Faces'' tog sex månader och klippningen som följde varade i tre månader. Den gjordes i paret Cassavetes-Rowlands eget hus.<ref>Se särskilt dokumentären ''John Cassavetes'' (1969) av André S. Labarthe och Hubert Knapp, i samlingen ''Cinéastes de notre temps''.</ref>. Efter inspelningen inventerades 150 timmar av tagningar. Många tekniska misstag hittades, däribland ett ljudband som nästan måste återskapas från början till slut på grund av otillräcklig inspelningshastighet. John Cassavetes utförde en första klippning med hjälp av unga oerfarna praktikanter. Cassavetes var missnöjd med denna version och överlät arbetet på sin medhjälpare, medproducent och chefsfotograf, Al Ruban. Postproduktionen följde under vilken John Cassavetes tog olika roller i egenskap av skådespelare för att hålla filmen flytande. 

Han spelade också i regi av Rosemarys baby'' (1968), tillsammans med Oscar och en till en Golden Globe, för denna biroll. 