'''Кандзі''' (яп. 漢字 — ''кандзі'', "китайські знаки") – ієрогліфічне письмо, складова частина японської писемності. Запозичене японцями в Китаї у 5-6 століттях. До запозичених знаків були додані ієрогліфи, розроблені самими японцями (国字 - ''кокудзі''). Крім ієрогліфів, для письма в Японії також використовуються дві складові азбуки: хіраґана та катакана, арабські цифри і латинська абетка ромадзі.

== Історія ==
thumb|150 px|Китайські ієрогліфи для слова '''кандзі''' перекладаються як "знаки [[Хань", тобто "китайські знаки".]]

Японський термін ''кандзі'' (漢字) буквально означає "Знаки (династії) Японії, однак сьогодні загальноприйнятою вважається версія про те, що вперше китайські тексти завезли в країну буддистські монахи з корейского королівства 5 столітті. Ці тексти були написані китайскою мовою, і для того, щоб діакритичних знаків з дотриманням правил японської граматики, була створена система ''канбун'' (漢文).

Японська мова в той час не мала письмової форми. Для запису споконвічних японських слів була створена система писемності ''манйоґана'', першим літературним пам'ятником якої стала стародавня поетична антологія "Манйосю". Слова у ній записувалися китайськими ієрогліфами по звучанню, а не за змістом.

хіраґану'' — систему писемності для жінок, яким Хей'ан з жіночим авторством були записані хіраґаною. ''монастирські учні спрощували манйоґану до єдиного значущого елементу. Обидві ці системи писемності, каною''.

У сучасній японській мові ієрогліфи використовуються для запису основ слів в іменниках, прикметниках і дієсловах, у той час як ''флексій і закінчень дієслів та прикметників (див. ''часток і слів, у яких складно запам'ятати ієрогліфи. ''ономатопій і ґайраґо (запозичених слів). 

Для запису запозичених слів катакану почали використовувати відносно недавно. До кінця Другої світової війни такі слова писалися ієрогліфами за значенням (煙草 або 莨 ''табако'' — "тютюн", дослівно "трава, що димить" ) або за фонетичним звучанням  (天婦羅 або 天麩羅 ''темпура'' — смажена страва португальского походження). Останній спосіб запису ієрогліфами називається ''атедзі''

== Японські інновації ==
Напочатку японські і китайські ієрогліфи нічим не відрізнялися один від одного: останні традиційно використовувалися для запису японського тексту. Однак у наш час між китайськими ''ханьцзи'' й японськими ''кандзі'' є значна різниця: деякі ієрогліфи були створені самими японцями, а деякі отримали інше значення. Окрім цього, після Другої світової війни написання багатьох японських ієрогліфів було спрощено.
===Кокудзі (国字)===

''Кокудзі'' (国字 — "національні ієрогліфи") — ієрогліфи японського походження. ''Кокудзі'' іноді називають ''васей кандзі'' (和製漢字 — "китайські ієрогліфи створені в Японії"). У цілому налічується кілька сотень ''кокудзі''. Більшість із них рідко використовуються, але деякі стали важливими доповненнями до письмової японської мови. Серед них:

* 峠 (とうげ)         ''тоге'' (горний перевал)
* 榊 (さかき)         ''сакакі'' (''сакакі'' дерево з роду ''Камелій'')
* 畑 (はたけ)         ''хатаке'' (суходільне поле)
* 辻 (つじ)           ''цудзі'' (перехрестя)
* 働 (どう/ はたらく)  ''до'', ''хатара(ку)'' (фізична робота)

Більшість із цих "національних ієрогліфів" мають тільки ''кунне'' (японське) прочитання, але деякі були запозичені самими китайцями і придбали також ''онне'' (китайське) прочитання.<ref name="spisok">[http://homepage2.nifty.com/TAB01645/ohara/index.htm Словник ''васей кандзі'' (2700 знаків, японською)].</ref>.

===Коккун (国訓) ===
На додаток до ''кокудзі'', існують ієрогліфи, значення яких у японській мові відрізняється від китайського. Такі ієрогліфи називаються коккун (国訓 — "[знаки] національного прочитання"). Серед них:

* 沖 (おき)   ''окі'' (відкрите море; кит. ''чун'' полоскання)
* 森 (もり)   ''морі'' (ліс; кит. ''сень'' величний, пишний)
* 椿 (つばき) ''цубакі'' (японська камелія ''(Camellia japonica)''; кит. ''чун'' Айлант)

===Старі і нові ієрогліфи (旧字体, 新字体)===
Один і той самий ієрогліф може іноді бути записаний різними стилями: старим (旧字体, ''кюдзітай'' — "старі ієрогліфи"; у старому стилі 舊字體) та новим (新字体, ''сіндзітай'' — "нові ієрогліфи"). Нижче подано кілька прикладів запису одного і того самого ієрогліфа у двух стилях:

* 國 (старий) 国 (новий) ''куні'', ''коку'' (країна, край)
* 號 (старий) 号 (новий) ''ґо'' (номер, назва, називатися)
* 變 (старий) 変 (новий) ''хен'', ''ка(вару)'' (зміна, змінюватись)

Ієрогліфи старого стилю використовувалися до кінця Другої світової війни і, в основному, збігаються з традиційними китайськими ієрогліфами. У Тойо кандзі дзітай хьо" (当用漢字字体表). Деякі з нових знаків збігалися зі спрощеними китайськими ієрогліфами, які використовуються сьогодні у КНР. Як і в результаті КНР-івської реформи писемності, ряд нових знаків були запозичені зі скорописних форм  (略字, ''рякудзі''), які застосовувалися у рукописних текстах. Однак у певному контексті допускалося використання й старих (правильних) форм деяких ієрогліфів (正字, ''сэйдзі''). Існують також ще більш спрощені варіанти написання ієрогліфів [http://hac.cside.com/bunsho/1shou/39setu.html], однак їх сфера використання обмежена приватною перепискою.

Теоретично, будь-який китайський ієрогліф може бути використаний у японському тексті, але на практиці дуже багато китайських ієрогліфів у японській мові не вживаються. ''Дайканва Дзітен'' (大漢和辞典) — один із найбільших словників ієрогліфів — містить близько 50 тис. знаків, однак більшість з них рідко зустрічаються у японських текстах.

==Прочитання ієрогліфів==
Залежно від того, яким шляхом ієрогліф потрапив до японської мови, він може використовуватися для написання одного або різних слів, а ще частіше морфем. З погляду читача це означає, що ієрогліфи мають одне або декілька ''прочитань''. Вибір прочитання ієрогліфа залежить від контексту, змісту та сполучення з іншими знаками, а інколи — від позиції у реченні. Прочитання поділяються на "китайсько-японське" (音読み, ''онйомі'' або ''он'') та "японське" (訓読み, ''кунйомі'' або ''кун'').

=== Онйомі (音読み) ===

'''''Онйомі''''' (音読み — фонетичне прочитання, "онне прочитання") — китайсько-японське прочитання або японська інтерпретація китайської вимови ієрогліфа. Деякі знаки мають декілька ''онйомі'', тому що були запозичені з Китаю кілька разів, у різний час і з різних областей. ''Кокудзі'', або ієрогліфи, які вигадали самі японці, зазвичай не мають ''онйомі'', хоча є виключення. Наприклад, в ієрогліфа 働 "працювати" є ''кунйомі'' (''хатараку''), але є і ''онйомі'' (''до''), проте в ієрогліфа 腺 "залоза" (молочна, щитовидна і.т.п.) є лише ''онйомі'' (''сен'').

Як правило ''онйомі'' поділяються на чотири типи:
* '''Ґо-он''' (呉音 — "''звучання з королівства Шанхаю) у 5-6 століттях;
* '''Кан-он''' (漢音 — "''звучання з держави Хань''" або "''ханьське звучання''") — прочитання, яке було запозичене у часи династії Тан (7-9 століття), в основному з діалекту столиці Чан'ань;
* '''То-он''' (唐音 — "''звучання з держави періоду Хей'ан по період Едо;
* '''Канйо-он''' (慣用音 — "''звичаєве звучання''") — помилкове прочитання ієрогліфів, які стали вподальшому мовною нормою.

<div style='text-align: center;'>
''Приклади:''
{|  border="0" cellpadding="2"  cellspacing="2"
|- bgcolor="#B5E0FD"
! Ієрогліф
! Значення
! Ґо-он
! Кан-он
! То-он
! Канйо-он
|-bgcolor="#FBFFD9"
! 明
| світло
| ''мьо''
| ''мей''
| ''мін''
| *
|-bgcolor="#FFF0DD"
! 行
| іти, вчинок
| ''ґьо:'', ''ко''
| *
| ''ан''
| *
|-bgcolor="#FBFFD9"
! 極
| крайнощі
| ''ґоку''
| ''кьоку''
| *
| *
|-bgcolor="#FFF0DD"
! 珠
| перлина
| *
| ''сю''
| ''дзю'', ''дзу''
| *
|-bgcolor="#FBFFD9"
! 度
| рівень, раз
| ''до''
| ''таку''
| ''то''
| *
|-bgcolor="#FFF0DD"
! 輸
| ввіз-вивіз
| ''су''
| *
| *
| ''ю''
|}

</div>

Найпоширеніша форма прочитання '' кан-он''. Читання '' ґо-он'' часто використовується у буддистській термінології, наприклад, ''гокураку'' 極楽 "рай". Прочитання '' то-он'' зустрічаються у деяких словах, наприклад ''ісу'' 椅子 "стілець".

У китайській мові більшості ієрогліфів відповідає єдиний китайський склад. Втім, існують омографи (多音字), такі як 行 (кит. ''хан'', ''сін''; яп. ''ко'', ''ґьо''), різним прочитанням яких у китайській відповідали різні значення, що також було відбито при запозиченні японською мовою. Крім труднощів з передачею тонального наголосу, більшість китайських складів було дуже складно відтворити японською через велику кількість приголосних, особливо у средньокитайських діалектах, у яких кінцева приголосна зустрічалася частіше, ніж у сучасних діалектах. Тому більшість ''онйомі'' складаються із двох дрейфу мови через століття після запозичення), або склад "''ку''", "''кі''", "''цу''", "''ті''" чи приголосний "''н''" як імітація средньокитайских кінцевих приголосних. Ймовірно що, явище пом'якшення приголосних перед голосними, які відрізняються від "''і''", а також складовий "''н''" були додані до японської мови для кращої імітації китайської. Прочитання ''онйомі'' практично не зустрічається у словах японського походження.

''Онйомі'' найчастіше зустрічається у сполученнях двох або більше ієрогліфів (熟語 ''дзюкуґо'' — "усталені слова"), багато з яких були запозичені з китайської мови для передачі понять і термінів, яких бракувало японській мові або які неможливо було передати власне японськими словами. Цей процес запозичення часто порівнюють із запозиченням слів англійської мови з латини і нормандської французької. Запозичені з китайської мови терміни, як правило, були вужче за змістом, ніж їхні японські аналоги, і їхнє знання вважалося атрибутом ввічливості та ерудованості. Найбільш важливе виключення із цього правила — прізвища, у яких найчастіше використовується японське читання ''кунйомі''.

=== Кунйомі (訓読み) ===
'''''Кунйоми''''' (訓読み) — японське прочитання, яка засноване на вимові споконвічних японських слів (大和言葉, ''ямато котоба'' — "слова Ямато"), до яких були за змістом підібрані китайські ієрогліфи. Інакше кажучи, ''кунйомі'' — це переклад китайського знаку японською мовою. У деяких ієрогліфів може бути відразу декілька ''кунйомі'', а може й не бути зовсім.

Наприклад, знак, що позначає японській мові, тому цей знак має лише ''онйомі'' — "''сун''"

''Кунйомі'' визначається міцною силабічною структурою оригінальних японських слів ''яматокотоба''. ''Кунйомі'' більшості іменників і прикметників мають довжину у 2 або 3 склади, у той час як ''кунйомі'' дієслів коротші — 1 або 2 склади (не враховуючи флексій — ''окуріґани'', яка записується хіраґаною, хоча і вважається частиною прочитання дієсловоутворючих ієрогліфів).

У більшості випадків для запису одного японського слова використовувалися різні ієрогліфічні знаки, для відбиття відтінків значення. Наприклад, слово "''наосу''", записане як 治す, буде означати "виправляти (здоров'я)", у той час як запис 直す буде означати "виправляти (помилки)". Часом різниця в написанні прозора, а іноді досить тонка. Для того, щоб не помилитися у відтінках змісту, слово інколи записується хіраґаною. Наприклад, так часто роблять для запису слова "''мото''" (основа), якому відповідають відразу п'ять різних ієрогліфів: 元, 基, 本, 下, 素.  Різниця у вживанні ієрогліфів з однаковим ''кунйомі'' важкодоступна навіть японцям.

=== Інші прочитання ===
Існує багато сполучень ієрогліфів, для вимови складових яких використовуються і ''онйомі'', і ''кунйомі''. Такі слова називають "''дзубако''" (重箱 — "навантажена скриня") або "''юто''" (湯桶 — "діжка окропу"). Самі ці два терміни є автологічними: перший знак у слові "''дзубако''" читається за ''онйомі'', а другий — за ''кунйомі''. У слові "''юто''"  — навпаки.
Інші приклади подібних змішаних прочитань: 金色 ''кін'іро'' — "золотий" (он-кун), 空手道 ''картедо'' — "карате" (кун-кун-он).

Деякі кандзі мають маловідомі читання — ''нанорі'' (名乗り — "назва імені"), які зазвичай використовуються при озвучуванні особистих імен. Як правило, ''нанорі'' близькі за звучанням до ''кунйомі''. У топонімах також іноді застосовуються ''нанорі'', або навіть такі читання, які ніде більше не зустрічаються.

'''''Ґікун''''' (義訓) — прочитання сполучень ієрогліфів, що не мають прямого стосунку до ''кунйомі'' або ''онйомі'' окремих знаків, а відносяться до змісту всього ієрогліфічного сполучення. Наприклад, сполучення 一寸 можна прочитати як "''іссун''" (тобто "один сун"), однак насправді це неподільне сполучення читатиметься як "''тьотто''" ("небагато"). ''Ґікун'' часто зустрічається в японських прізвищах.

Використання ''Азії. Сьогодні для запису цього слова використовується катакана, проте знак 亜 набув сенсу "Азія" у таких сполученнях як "''тоа''" 東亜 ("Східна Азія").

Із застарілого ієрогліфічного сполучення 亜米利加  (''америка'' — "Америка") був узятий другий знак, від якого виник неологізм 米国 (''бейкоку''), який буквально можна перекласти як "рисова країна", хоча насправді це сполучення позначає Сполучені Штати Америки.

===Вибір варіантів===
Слова для подібних понять, таких як "японської мови.

Як правило, при читанні сполучень ієрогліфів вибираються їхні ''онйомі''. Такі сполучення називаються японською ''дзюкуґо'' 熟語. Наприклад, сполучення 情報 (''дзьохо'', "інформація"), 学校 (''гакко'', "школа") і 新幹線 (''сінкансен'') читаються саме за таким шаблоном.

Ієрогліф, що розташований окремо від інших ієрогліфічних знаків і оточений каною, зазвичай  читається за ''кунйомі''. Це стосується іменників, так і відмінюваних дієслів та прикметників. Наприклад, 月  (''цукі'', "місяць), 情け (''насаке'', "жалість"), 赤い (''акаі'' "червоний), 新しい (''атарасій'', "новий") 見る (''міру'', "дивитися") — у всіх цих випадках використовується ''кунйомі''.

Ці два основні шаблонні правила мають багато виключень. ''Кунйомі'' також можуть утворювати складені слова, хоча вони зустрічаються рідше, ніж сполучення з ''онйомі''. Серед прикладів можна навести 手紙 (''теґамі'', "лист" ), 日傘 (''хіґаса'', "сонячна парасолька") або відоме словосполучення 神風 (''другої світової війни японській мові.</ref>. Такі сполучення також можуть супроводжуватися окуріґаною. Наприклад, 歌い手 (''утаіте'', "співак") або 折り紙 (''оріґамі''). Однак деякі з таких сполучень можуть бути записані й без неї — наприклад, 折紙 (''оріґамі'').

- znaki chińskiego pochodzenia używane do zapisu języka japońskiego.

==Opis==
Liczbę kanji określa się na 40.000, jednakże w powszechnym użyciu jest ich dużo mniej.

Podstawowe kanji to zestaw Jōyō 1945 znaków. (Wcześniej takim standardem był zestaw ''Tōyō'' - 1850 znaków.)
Jest to oficjalny zestaw ustalony przez rząd Japonii, i we wszystkich oficjalnych dokumentach, prasie i książkach nienaukowych każdy kanji spoza zestawu Jōyō musi być opatrzony wymową zapisaną kaną (furigana). Wyjątek stanowią nazwy własne, imiona i nazwiska, o ile zawierają któryś ze znaków ze spisu jinmei.

W praktyce jest tak:
* ok. 500 najpopularniejszych kanji stanowi 80% używanych znaków
* ok. 1600 najpopularniejszych kanji stanowi 99% używanych znaków
* pozostałe 1% to ok. 3000 różnych kanji, zarówno z Jōyō jak i z poza. Bardzo niewielka część Japończyków zna je wszystkie.

Większość kanji można odczytać na 2 sposoby:
* kun'yomi (訓読み) (czytanie rdzennojapońskie)
* on'yomi (音読み) (czytanie sinojapońskie)

==Odczyty==
Dualizm w odczytach jest wynikiem historii wprowadzania znaków pisma chińskiego do zapisu języka japońskiego. Początkowo znaki te były w japońskim używane tylko ze względu na ich wartość fonetyczną, do zapisu dźwięków języka japońskiego (znaczenie ich było pomijane). Z czasem znaki zaczęły być używane zgodnie z ich ideą - znaki niosą ze sobą nie tylko dźwięk ale i znaczenie. W tym czasie Japończycy nadali im odczyty odpowiadające ich własnemu językowi. Jednak wywodzące się z chińskiego odczyty on- nie odeszły zupełnie w zapomnienie ze względu na liczne w japońskim zapożyczenia z chińskiego. Czytanie ich zgodnie z japońskim odczytem nie miałoby sensu (wyobraźmy sobie w języku polskim zapożyczenie z hiszpańskiego słowa ''parasol'' i wymawianie go ''przeciw-słońce'')  i brzmiałoby bardzo niezręcznie (odczyty kun- są zwykle wielosylabowe, on- najczęściej składają się z krótkiego dźwięku).

Mimo istnienia licznych wyjątków (nazwiska, nazwy miejsc, inne słowa z różnych względów) zwykle odczytu wywodzącego się z języka chińskiego używa się do czytania słów składających się z co najmniej dwóch znaków kanji. Przykładowo, znak 少 (mało, niewiele) służy razem z odpowiednią końcówką kana do zapisu rdzennojapońskich słów 少し (''sukoshi'' - trochę) oraz 少ない (''sukunai'' - niewystarczający, za mało). Znak 女 (kobieta) ma także dwa rdzennojapońskie odczyty, z których ważniejszy jest ''onna'' - czyli po prostu "kobieta" (słowo to jest zapisywane samym kanji, bez końcówki w kanie). Zestawione razem te znaki przyjmują swoje sinojapońskie odczyty, czyli odpowiednio ''shou'' i ''jo''. Słowo 少女 czytamy zatem ''shoujo'' (しょうじょ), co znaczy "młoda dziewczyna".

Występuje często sytuacja, gdy jakieś pojęcie można opisać różnymi słowami, jednym o etymologii japońskiej, innym zapożyczonym z chińskiego. W takiej sytuacji to drugie dla Japończyków ma zwykle brzmienie bardziej "intelektualne" - podobnie jak w naszej kulturze słowa zapożyczone np. z łaciny.

Należy tu jeszcze wyjaśnić stopień powiązania odczytów on- z językiem chińskim. Ponieważ język ten ma całkowicie różną od japońskiego, skomplikowaną fonologię i jest językiem tonalnym, to odczyt on- jest tylko pewnym '''przybliżeniem''' dźwięku języka chińskiego. Japoński system dźwiękowy jest bardzo prosty, dlatego Japończycy mają problemy z wymawianiem słów z większości języków obcych - szczególne problemy sprawiają im zbitki spółgłoskowe. Liczne w japońskim zapożyczenia z angielskiego są dlatego bardzo zniekształcone w stosunku do oryginału. Spojrzenie na te zniekształcenia daje pewne pojęcie jak odległe mogą być odczyty on- od odczytu języka chińskiego. Porównajmy ''milk'' - ''miruku'', ''hamburger'' - ''hambagaa'', ''light'' - ''raito''.

Istnienie więcej niż jednego odczytu on- dla jednego znaku należy tłumaczyć faktem, że był on importowany niezależnie kilkakrotnie z różnymi słowami z innych regionów Chin, gdzie znaki te miały różniące się odczyty.

W językach chińskich zwykle znak ma tylko jeden odczyt.

==Pisownia==

Znaki kanji składają się z jednego lub więcej elementów podstawowych (radykałów, ''bushu''). Zwykle część znaku przyjmuje rolę pierwiastka, zwanego również kluczem, (zazwyczaj określającego znaczenie), część zaś podpowiada sposób odczytania. Pierwiastki mogą znajdować się w znaku w jednej z siedmiu pozycji:
* ''hen'' - lewa strona
* ''tsukuri'' - prawa strona
* ''kammuri'' - góra
* ''ashi'' - dół
* ''tare'' - okalający z góry i lewej strony lub z góry i z prawej strony
* ''nyō'' - okalający z lewej strony i z dołu 
* ''kamae'' - najwięcej wariantów: okalający z wszystkich stron, z 3 stron: lewo, góra, prawo; lewo, dół, prawo; lewo i prawo; góra i dół

W trakcie pisania znaków ''kanji'' bardzo ważne jest zachowanie odpowiedniej kolejności stawiania kolejnych kresek. W przeciwnym razie znak będzie trudno zapisać i będzie on wyglądał nieestetycznie.

Kolejność stawiania kresek w znakach kanji określają reguły (są od nich wyjątki):
* od góry do dołu
* od lewej do prawej
* najpierw poziome, potem pionowe
* jeśli jest duża kreska środkowa oraz małe lewe i prawe, najpierw ta środkowa
* jeśli jest część okalająca, rysuje się ją najpierw 
* jeśli część okalająca jest C-kształtna, rysuje się najpierw tylko jej górę, potem wnętrze, na końcu pozostałe kreski części okalającej
* linie pionowe lub poziome przecinające kilka innych linii (np. w znakach kobieta czy środek), rysuje się po nich
* jeśli są przecinające się linie ukośne, najpierw rysuje się tę z prawo-góra na lewo-dół
* kreski podznaku okalającego z lewa-dołu (tzw. "nyō") rysuje się na końcu

== Style pisma ==
'''Zobacz też:''' kaligrafia chińska

[[Grafika:kanji-handwritten2.png|thumb|Kilka przykładów uproszczeń znaków w piśmie odręcznym w stosunku do kształtów
''kaisho'']] 
Ze względu na ich plastyczne walory, kaligrafia chińskich znaków jest często uprawiana jako sztuka w krajach, których pismo ich używa. Podobnie jak przy posługiwaniu się alfabetem łacińskim, wygląd znaków pisanych ręcznie jest wynikową różnych cech i preferencji piszącego (czyli potocznie - zależy od "charakteru pisma"), w przypadku znaków występuje dużo większa możliwość różnicowania ze względu na zwykle większe skomplikowanie kształtu.

Zasadniczo w Japonii wyróżnia się trzy podstawowe style pisma:
* ''kaisho'' (楷書), "pismo znormalizowane" - odpowiadające ''pismu znormalizowanemu'' z klasycznej kaligrafii chińskiej, zawiera w sobie wszelkie sposoby pisma z kwadratowymi, wysoko czytelnymi znakami bez skrótów, obserwujemy te kształty np. w większości czcionek komputerowych i w druku;
* ''gyousho''  (行書), "pismo bieżące" - w porównaniu z ''kaisho'' bardziej uproszczone, używanego do szybkiego, odręcznego pisania;
* ''sousho'' (草書), "stenografii, o walorach artystycznych; jeszcze bardziej abstrakcyjne niż ''gyousho''.

Kategoria pisma odręcznego wykazuje jak można się spodziewać wielkie zróżnicowanie wewnętrzne. Ludzie zaczynający uczyć się znaków zwykle na początku piszą je w sposób możliwie dokładnie oddający wygląd danego glifu czcionki z wykorzystywanej książki czy programu komputerowego. Dla czytelności cechują się one zwykle wysoką "kanciastością" i nie skracają bardziej skomplikowanych kształtów, co jest bardzo powszechne w piśmie odręcznym.

Typowe skróty w piśmie odręcznym to np. zastępowanie serii równoległych kresek jednym pociągnięciem w kształcie zygzaka, rysowanie elementów okalających za pomocą jednego-dwóch pociągnięć, generalnie płynne przechodzenie od jednego kształtu do drugiego bez odrywania pióra od papieru gdzie to tylko możliwe. Dodatkowo często występuje pewno odchylenie linii poziomych i pionowych od nominalnej płaszczyzny.

== Wyszukiwanie znaków kanji ==

Pisma alfabetyczne (kana) mają tę zaletę,
że łatwo jest ułożyć wyrazy w pewnej kolejności i łatwo jest też wyszukiwać
nieznany wyraz w słowniku - najpierw według pierwszego znaku, potem drugiego itd.