{|style="float: right;"   
|-       
|
|- 
|
|}

'''Islamilainen filosofia''' () voidaan kuvata pyrkimykseksi luoda harmonia toisaalta järjen ja filosofian, ja toisaalta uskon ja islamin uskonnollisten opetusten välille.

Islamilainen filosofia vaikutti merkittävästi myös eurooppalaiseen filosofiaan varsinkin keskiajalla, sillä antiikin filosofinen perintö säilyi läpi varhaiskeskiajan erityisesti islamilaisen filosofian piirissä. Islamilainen filosofia onkin pitkälle helleenisen filosofian ja erityisesti šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan.

== Johdanto ==

Islamilainen filosofia voidaan määritellä monella tavalla. Tässä artikkelissa islamilaiseksi filosofiaksi lasketaan islamilaisessa kulttuuripiirissä syntynyt filosofia. Määritelmä ei tarkoita sitä, että filosofia olisi keskittynyt uskonnollisiin aiheisiin, tai että se olisi edes muslimien tuottamaa. 

thumb|left|180px|Kuningas [[Hasan II:n moskeija, Casablanca]]

Varhaisen ja klassisen islamilaisen filosofian alkulähteinä ovat toimineet paitsi islamin usko itse, myös antiikin Kreikan filosofinen perintö, joka päätyi islamilaisten haltuun heidän valloitettuaan Aleksandrian, Syyrian ja Gundishapurin akatemian. Varhaiset filosofiset väittelyt keskittyivät lähinnä uskonnon ja järjen välisen suhteen pohdiskeluun, myöhemmät taas ottivat esimerkkinsä suoraan kreikkalaisesta filosofiasta.

Uskonnon ja filosofian yhteen saattaminen on aina ongelmallista, koska klassiset filosofit ei aseta minkäänlaisia ennakkoehtoja sille, millaisiin johtopäätöksiin tutkimuksissa tulisi tulla, kun taas uskonnollisilla ajattelijoilla on yleensä aina joko suurempi tai pienempi joukko uskonnollisia oppeja, joiden katsotaan olevan väistämättä tosia. Tämän vuoksi jotkut ovat katsoneet, ettei kukaan voi olla yhtä aikaa sekä todellinen filosofi että jonkun uskonnon todellinen kannattaja. Tältä näkökannalta kaikki yritykset ajattelutapojen yhteensaattamiseksi on tuomittu epäonnistumaan.

Jotkut ovat kuitenkin sitä mieltä, että tällainen ajattelutapojen synteesi on mahdollinen. Yksi tapa on käyttää filosofisia argumentteja uskonnollisten periaatteiden todistamisessa. Tätä kutsutaan apologetiikaksi, ja se on monien uskontojen, kuten juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin, kirjallisen perinteen yleisesti käyttämä tekniikka. Toinen tapa synteesin muodostamiseksi on pitäytyä ottamasta kantaa mihinkään uskonnolliseen kysymykseen, ellei ole ensin päätynyt niihin myös filosofisella analyysillä. Tätä ei kuitenkaan yleisesti pidetä uskonnon todellisena harjoittamisena uskonnon kannattajien toimesta.

Kolmas tapa on filosofisen analyysin soveltaminen omaan uskoon kysymällä sellaisia kysymyksiä kuin:

* Mistä tiedetään, että Jumala on olemassa?
* Mikä on jumalallisen ilmoituksen luonne? Mistä tiedetään, että Jumala ilmoittaa/on ilmoittanut itsestään ihmiskunnalle?
* Mitkä osat uskonnollisesta perinteestä tulee ottaa kirjaimellisesti?
* Mitkä osat uskonnollisesta perinteestä tulee ottaa vertauskuvallisesti?
* Mitä tulee todella uskoa, jotta olisi uskonnon todellinen kannattaja?
* Kuinka filosofian löydökset voidaan saattaa yhteen uskonnon kanssa?
* Kuinka tieteen löydökset voidaan saattaa yhteen uskonnon kanssa?

Islamilaisen filosofian merkittäviä saavutuksia ovat:

* Tiukan tieteellisen sitatointimenetelmän kehittäminen (''isnad'').
* Tieteellisen menetelmän kehittäminen väitteiden todentamiseksi (''ijtihád''). Menetelmää voitiin käyttää monenlaisten kysymysten tutkimiseen, mutta sitä käytettiin lähinnä eettisiin kysymyksiin.
* Menetelmä, jossa sekä hyväksyttiin että kyseenalaistettiin auktoriteetti samalla kertaa.
* Sen tunnistaminen, että sekä tiede että filosofia ovat alisteisia moraalille, ja että moraaliset valinnat ovat aina ensisijaisia kaikessa tutkimuksessa.

== Muhammad ==

thumb|200px|Muhammad rukousmatolla. Teoksen alkuperä [[Persiasta, myöhäiskeskiajalta.]]

Muhammadin eläessä hän oli auktoriteettina kaikissa asioissa. Hänen kuolemansa jälkeen jumalalliset ilmestykset olivat hajallaan pääsääntöisesti suullisessa muodossa, kunnes ne koottiin yhdeksi kokoelmaksi, Koraaniksi. Muhammadin elämästä jäi myös perimätietoa, jota kirjoitettiin ylös seuraavien vuosisatojen kuluessa. Muhammadin elämäkerrat eli síra ja perimätieto eli hadith muodostavat profeetan elämätavan eli sunnan.

Hadithien luotettavuuden määrittämiseksi niiden takaa löytyy 700- ja 800-lukujen oppikiistoja, kuin aitoa 600-luvun alusta periytyvää aineistoa.<ref name="islaminkasikirja30">Hämeen-Anttila 2004 ss. 97–101</ref> Muhammadin kuoleman jälkeen Abu Bakr alkoi kerätä yhteen hänen sanomikseen esitettyjä asioita.

== Kalam ==

''Kalam'' eli teologia tarkoittaa islamissa toimintaa, jossa niin siraan ja hadithiin kuin yhtä hyvin tieteeseen ja lakiin liittyviä kysymyksiä alettiin tutkia myös Muhammadin omien uskomusten ulkopuolelta. Se syntyi Muhammadin kuoleman jälkeen. Tälle aikakaudelle olivat tyypillisiä ''sokraattista metodia, käytettiin kuitenkin teologisten asioiden tutkimiseen.

== Klassinen aika ==

Varsinainen islamilainen filosofia syntyi, kun yksittäiset henkilöt käyttivät ''ijtihádin'' metodeja ja pyrkivät tutkimaan Koraanin opetuksia, jotka oli aiemmin otettu vastaan pelkästään sokealla uskolla, jumalallisena ilmoituksena. Ensimmäinen protesti tällaista ajattelutapaa vastaan olivat niin kutsutut vapaaseen tahtoon, vastakohtana jabariiteille (''jabar'', "voima", "rajoitus"), jotka uskoivat fatalismiin.

=== Mu'taziliitit (800-luku) ===

Toisella vuosisadalla Muhammadin Mekasta muuton jälkeen mu'taziliiteiksi (sanasta ''i'tazala'', "erottaa itsensä", "olla eri mieltä"). Koulukunnan  tärkeimmät opinkohdat olivat:

# Jumala on täydellinen ykseys, eikä häntä voida kuvata millään attribuuteilla.
# Ihminen on vapaa toimija.
# Kaikki tieto, joka tarvitaan ihmisen pelastumiseen, on saavutettavissa ihmisen järjellä. Ihmisillä on mahdollisuus saada tietoa sekä ennen että jälkeen jumalallisen ilmoituksen pelkästään järjen valolla.

Kaksi ensimmäistä opinkohtaa sai mutaziliitit kutsumaan itseään "oikeudenmukaisuuden ja ykseyden partisaaneiksi". Kolmas opinkohta sai aikaan sen, että tiedon hankkiminen käsitettiin pakolliseksi kaikille ihmisille, kaikkina aikoina ja kaikissa paikoissa.

Mu'tazilitiitit haastoivat ''kalamin'' ja yhdistivät kreikkalaista filosofiaa, erityisesti Aristoteleen opetuksia, omaan filosofiaansa. He joutuivat jatkuvasti puolustamaan ajatuksiaan aikansa oikeaoppista islamilaisuutta vastaan. Tämän vuoksi he kääntyivät hakemaan tukea filosofiasta, ja muodostivat rationaalisen teorian nimeltä '' 'Ilm-al-Kalam'' ("Sanan tiede"), joka pyrki löytämään teologisia vastauksia filosofisen dialektiikan avulla. Sitä harjoittaneita filosofeja kutsuttiin mutakallamineiksi. Tämä nimitys tuli pian yleiseksi nimitykseksi kaikille, jotka pyrkivät hakemaan uskonnollisille opetuksille filosofisia vahvistuksia.

Aluksi mutakallaminit joutuivat puolustautumaan sekä oikeaoppisia että pakanallisia osapuolia vastaan, ja heidän opetuksensa olivat näiden välimaastossa. Myöhemmät sukupolvet sen sijaan suuntautuivat enimmäkseen filosofeja vastaan. Mu'taziliittien vastustajia olivat hadíth-oppineet ja myöhemmin ash'ariitit.

=== Ash'ariitit ===

Ash'ariitit on sanut nimensä Al-Ash'arísta (k. 935). Ash'ariitit kehittyivät mu'taziliittien piiristä, mutta kääntyivät sittemmin heitä vastaan. He laittoivat lopun filosofialle islamin teologiassa, mutta sallivat sen metodeja käytettävän tieteen ja teknologian palveluksessa.

=== Islamilainen peripateettinen koulukunta ===

thumb|260px|Moskeija [[Córdoba (Espanja)|Córdobassa, Espanjassa]]

==== 800–1000-luvut ====

800-luvulla persialaiset ja arabit tutustuivat kreikkalaiseen filosofiaan ennen kaikkea kalifi arabiaksi, usein syyrian kielestä, kaikki Aristoteleen säilyneet teokset, sekä suuren määrän muuta kreikkalaista filosofista ja tieteellistä kirjallisuutta. 

Seurauksena syntyi islamilainen peripateettinen koulukunta, johon kuuluivat merkittävimpinä  Ibn Sina (Avicinna) ja Ibn Rušd (Averroës). Mutakallaminit pitivät kaikkien näiden opetuksia harhaoppisina. Koulukunta ei ainoastaan kääntänyt ja jäljitellyt kreikkalaisen filosofian töitä, vaan laajensi niitä lähes jokaisella alueella sekä teoriassa että käytännössä. Abbasidien kalifaatin aikana, 900- ja 1000-luvuilla, islamilainen maailma oli tieteissä korkeimmalla tasolla koko Välimeren alueen kulttuuripiirissä.

Koulukunta vaikutti myös suuresti kreikkalaisen, hindulaisen ja muun ennen islamia syntyneen tiedon välittämisessä kristittyyn länsimaailmaan. Erityisesti heillä oli vaikutusta Aristoteleen filosofian tunnetuksi tekemisessä. Näihin ajattelijoihin kuuluvat muun muassa al-Farabi, Avicenna ja al-Kindi. Arabialaista filosofista kirjallisuutta käännettiin heprean ja latinan kielille erityisesti Espanjassa. Nämä käännökset vaikuttivat modernin eurooppalaisen filosofian syntyyn. Myös egyptiläiset filosofit Moses juutalainen) ja Ibn Khaldun olivat merkittäviä tässä työssä.

Kaikki nämä filosofit yhdistivät aristotelista ja uusplatonilaista ajattelua islamin opetuksiin. Opillisesti he olivat hyvin epäortodoksisia, joko kerettiläisiä muslimeita tai muita kuin muslimeita, ja on osittain kyseenalaista missä määrin heitä voidaan pitää juuri islamilaisen filosofian edustajina.

Aristoteles pyrki kyllä osoittamaan, että Jumala on yksi, mutta hänen näkemyksensä oli, että materia on ikuista, ja siitä seurasi, että Jumala ei voinut olla maailman luoja. Hän oli myös sitä mieltä, että Jumalan tiedot ovat ainoastaan maailmankaikkeuden yleisten lakien mukaisia, eivätkä Jumala voi tietää yksityisistä ja aksidentaalisista asioista. Tämä tekee profetoimisen mahdottomaksi. Toinen mutakallamineja shokeerannut seikka oli peripateetikoiden teoria älystä. Peripateetikot opettivat, että ihmisen sielu oli ainoastaan passiivinen kyky, joka kykeni ottamaan vastaan erilaisia aistimuksia &mdash; ja että tiedon ja hyveen kautta se sai kyvyn yhdistyä Jumalasta alkunsa saavan aktiivin järjen kanssa. Tämän myöntäminen olisi tarkoittanut sielun kuolemattomuuden kieltämistä.

'''Islamic philosophy''' (الفلسفة الإسلامية) is a branch of Islamic studies, and is a longstanding attempt to create harmony between philosophy (reason) and  the religious teachings of Islam (faith).

==Definition==
<!-- Unsourced image removed: thumb|280px|left|Imam Mosque, مسجد امام در اصفهان ايران ,One of the [[World Heritage in UNESCO, located in Isfahan, Iran, illustrating the harmony of Islamic, Iranian and philosophical beliefs of the Iranian Theosopher Sheykh Bahaee شیخ بهائی..]] -->
The attempt to fuse religion and philosophy is difficult because there are no clear preconditions. Philosophers typically hold that one must accept the possibility of truth from any source and follow the argument wherever it leads.  On the other hand, classical religious believers have a set of religious principles that they hold to be unchallengeable fact.  Given these divergent goals and views, some hold that one cannot simultaneously be a philosopher and a true adherent of revealed religion by its adherents. In this view, all attempts at synthesis ultimately fail.

However, others believe that a synthesis between Islam and philosophy is possible. One way to find a synthesis is to use philosophical arguments to prove that one's preset religious principles are true. This is a common technique found in the writings of many religious traditions, including Judaism, Christianity and Islam, but this is not generally accepted as true philosophy by philosophers . Another way to find a synthesis is to abstain from holding as true any religious principles of one's faith at all, unless one independently comes to those conclusions from a philosophical analysis. However, this is not generally accepted as being faithful to one's religion by adherents of that religion. A third, rarer and more difficult path is to apply analytical philosophy to one's own religion. In this case a religious person would also be a philosopher, by asking questions such as: 

*What is the nature of God? How do we know that God exists?
*What is the nature of revelation?  How do we know that God reveals his will to mankind?
*What is the nature of divinely guided Messengers vis à vis philosophers?
*What is the nature of ''Imamat'' or vicegerency of humans on earth?
*Which of our religious traditions must be interpreted literally?
*Which of our religious traditions must be interpreted allegorically?
*What must one actually believe to be considered a true adherent of our religion?
*How can one reconcile the findings of philosophy with religion?
*How can one reconcile the findings of science with religion?
*How can one reconcile the findings of math with religion?

== Introduction ==
Islamic philosophy may be defined in a number of different ways, but the perspective taken here is that it represents the style of philosophy produced within the framework of Islamic culture. This description does not suggest that it is necessarily concerned with religious issues, nor even that it is exclusively produced by Muslims. [Oliver Leaman, Routledge Encyclopedia of Philosophy]

== Formative influences ==
Islamic philosophy as the name implies refers to philosophical activity within the Islamic milieu. The main sources of classical or early Islamic philosophy are the religion of Islam itself (especially ideas derived and interpreted from the Jundishapur came under Muslim rule, along with pre-Islamic Iranian and Indian philosophy. Many of the early philosophical debates centered around reconciling religion and reason, the latter exemplified by Greek philosophy. One aspect which stands out in Islamic philosophy is that, the philosophy in Islam travels wide but comes back to conform it with the Quran and Sunna.

==Classical Islamic philosophy==

In early Islamic thought, which refers to philosophy during the theological questions, and the other is Falsafa, that was founded on interpretations of Aristotelianism and Neoplatonism. There were attempts by later philosopher-theologians at harmonizing both trends, notably by Avicenna who founded the school of Avicennism, Averroes who founded the school of Averroism, and others such as Ibn al-Haytham (Alhacen), Abū Rayhān al-Bīrūnī, Ibn Tufayl (Abubacer) and Ibn al-Nafis.

===Kalam===

Independent minds exploiting the methods of Arabic: ''qadara'', to have power), who affirmed free will, and the ''Jabarites'' (jabar, force, constraint), who maintained the belief in fatalism. 

At the second century of the Hijra, a new movement arose in the theological school of Basra, Iraq. A pupil, Wasil ibn Ata, who was expelled from the school because his answers were contrary to then orthodox Islamic tradition and became leader of a new school, and systematized the radical opinions of preceding sects, particularly those of the Qadarites. This new school was called ''Mutazilite'' (from i'tazala, to separate oneself, to dissent). Its principal dogmas were three: 

#God is an absolute unity, and no attribute can be ascribed to Him.
#Man is a free agent. It is on account of these two principles that the Mu'tazilites designate themselves the "Partisans of Justice and Unity".
#All knowledge necessary for the salvation of man emanates from his reason; humans could acquire knowledge before, as well as after, Revelation, by the sole light of reason. This fact makes knowledge obligatory upon all men, at all times, and in all places.

The Mutazilites, compelled to defend their principles against the orthodox Islam of their day, looked for support in Scholastic theology); those professing it were called ''Mutakallamin''. This appellation became the common name for all seeking philosophical demonstration in confirmation of religious principles. The first Mutakallamin had to debate both the orthodox and the non-Muslims, and they may be described as occupying the middle ground between those two parties. But subsequent generations were to large extent critical towards the Mutazilite school, especially after formation of the Asharite concepts.

===Falsafa===

thumb|[[Ibn Sina, From Iranian scientist and philosopher who founded the school of Avicennism.]]
From the ninth century onward, owing to Caliph al-Ma'mun and his successor, Greek philosophy was introduced among the Persians and Arabs, and the Peripatetic school began to find able representatives among them; such were Al-Kindi, Al-Farabi, Ibn Sina (Avicenna), and Ibn Rushd (Averroës), all of whose fundamental principles were considered as criticized by the Mutakallamin.

During the heterodox Muslims or non-Muslims, played a role in transmitting Greek, West. They contributed to making Aristotle known in Christian Europe. Three speculative thinkers, the two Persians al-Farabi and Avicenna and the Arab al-Kindi, combined Aristotelianism and Neoplatonism with other ideas introduced through Islam. They were considered by many as highly unorthodox and by some were even described as non-Islamic philosophers. 

From Hebrew and Moses Maimonides (a Muslim Spain) was also important.

===Some differences between ''Kalam'' and ''Falsafa''===
Aristotle attempted to demonstrate the unity of God; but from the view which he maintained, that matter was eternal, it followed that God could not be the Creator of the world. To assert that God's knowledge extends only to the general laws of the universe, and not to individual and accidental things, is tantamount to denying prophecy. One other point shocked the faith of the Mutakallamin &mdash; the theory of intellect. The Peripatetics taught that the human soul was only an aptitude &mdash; a faculty capable of attaining every variety of passive perfection &mdash; and that through information and virtue it became qualified for union with the active intellect, which latter emanates from God. To admit this theory would be to deny the immortality of the soul.

Wherefore the Mutakallamin had, before anything else, to establish a system of philosophy to demonstrate the creation of matter, and they adopted to that end the theory of atoms as enunciated by Democritus. They taught that atoms possess neither quantity nor extension. Originally atoms were created by God, and are created now as occasion seems to require. Bodies come into existence or die, through the aggregation or the sunderance of these atoms. But this theory did not remove the objections of philosophy to a creation of matter. 

For, indeed, if it be supposed that omnipotent, and omniscient.

===Main protagonists of falsafa and their critics===
The twelfth century saw the apotheosis of pure philosophy and the decline of the Kalam, which latter, being attacked by both the philosophers and the orthodox, perished for lack of champions. This supreme exaltation of philosophy may be attributed, in great measure, to Al-Ghazali (1005-1111) among the Persians, and to Judah ha-Levi (1140) among the Jews. It can be argued that the attacks directed against the philosophers by Ghazali in his work, "Tahafut al-Falasifa" (The Incoherence of the Philosophers), not only produced, by reaction, a current favorable to philosophy, but induced the philosophers themselves to profit by his criticism. They thereafter made their theories clearer and their logic closer. The influence of this reaction brought forth the two greatest philosophers that the Islamic Peripatetic school ever produced, namely, Ibn Bajjah (Avempace) and Ibn Rushd (Averroes), both of whom undertook the defense of philosophy. 

Since no idea and no literary or philosophical movement ever germinated on Persian or Arabian soil without leaving its impress on the Jews, the Persian Kalam give us more information concerning God and His attributes than the prophet did?" (Ib. iii. and iv.) Aristotelianism finds no favor in Judah ha-Levi's eyes, for it is no less given to details and criticism; Neoplatonism alone suited him somewhat, owing to its appeal to his poetic temperament. 

Ibn Rushd (or Ibn Roshd or Averroës), the contemporary of Averroist school of philosophy, were later influential in the development of modern secular thought in Western Europe.<ref>Majid Fakhry (2001). ''Averroes: His Life, Works and Influence''. Oneworld Publications. ISBN 1851682694.</ref>

But while Al-Farabi, Ibn Sina, and other Persian and Muslim philosophers hurried, so to speak, over subjects that trenched on religious dogmas, Ibn Rushd delighted in dwelling upon them with full particularity and stress. Thus he says, "Not only is matter eternal, but form is potentially inherent in matter; otherwise, it were a creation ''ex nihilo''" (Munk, "Mélanges," p. 444). According to this theory, therefore, the existence of this world is not only a possibility, as Ibn Sina declared&mdash;in order to make concessions to the orthodox&mdash; but also a necessity. 

Driven from the Islamic schools, Islamic philosophy found a refuge with the Jews, to whom belongs the honor of having transmitted it to the Christian world. A series of eminent men&mdash;such as the Ibn Tibbons, Narboni, Gersonides&mdash;joined in translating the Arabic philosophical works into Hebrew and commenting upon them. The works of Ibn Rushd especially became the subject of their study, due in great measure to Maimonides, who, in a letter addressed to his pupil Joseph ben Judah, spoke in the highest terms of Ibn Rushd's commentary.

It should be mentioned that this depiction of intellectual tradition in Islamic Lands is mainly dependent upon what West could understand (or was willing to understand) from this long era. In contrast, there are some historians and philosophers who do not agree with this account and describe this era in a completely different way. Their main point of dispute is on the influence of different philosophers on Islamic Philosophy, especially the comparative importance of eastern intellectuals such as Ibn Sina and of western thinkers such as Ibn Rushd. (For more discussion, refer to the ''History of Islamic Philosophy'' by Henry Corbin.)

===Jewish philosophy in the Islamic world===

The oldest Jewish religio-philosophical work preserved is that of Emunot ve-Deot'', "The Book of Beliefs and Opinions". In this work Saadia treats the questions that interested the Mutakallamin, such as the creation of matter, the unity of God, the divine attributes, the soul, etc. Saadia criticizes other philosophers severely. For Saadia there was no problem as to creation: God created the world ''ex nihilo'', just as the Bible attests; and he contests the theory of the Mutakallamin in reference to atoms, which theory, he declares, is just as contrary to reason and religion as the theory of the philosophers professing the eternity of matter.