'''Cruciada ţăranilor''' este parte a primei cruciade şi a durat cu aproximaţie şase luni, din aprilie până în octombrie 1096. Mai este cunoscută cu alte nume: '''Cruciada populară''', '''Cruciada maselor''' ori '''Cruciada săracilor'''.

==Context istoric==

cruciaţilor pe auroră. A izbucnit, de asemenea, cu doar puţin timp înaintea convocării Conciliului de la Clermont o epidemie de secolului al XI-lea, a cunoscut o revenire în forţă.

Răspunsul maselor a depăşit orice aşteptări: în timp ce Papa Urban se aştepta la câteva mii de cavaleri, el s-a trezit cu o migraţie în masă a aproximativ 100.000 de persoane, dintre care cei mai mulţi erau luptători neexperimentaţi, printre ei aflându-se şi femei şi copii. Un căugăr carismatic şi orator bun, Pierre l'Ermite din Amiens, a devenit liderul spiritual al mişcării. El s-a remarcat prin modestie, apărând în public îmbrăcat în haine sărăcăcioase şi călărind pe un măgar. El a predicat ridicarea la luptă pentru cruciadă prin tot nordul Franţei şi în Flandra. Călugărul pretindea că fusese însărcinat să predice de însuşi Isus Cristos, având chiar o presupusă scrisoare de la Mântuitor pentru a demonstra aceast afirmaţie. Se pare că mulţi credincioşi credeau că Pierre l'Ermite, nu Papa Urban, este iniţiatorul cruciadei.

Presupunerea că armata mobilizată de călugăr ar fi fost o adunătură de ţărani analfabeţi şi săraci cu duhul, care nu aveau nici cea mai vagă idee încotro se îndreptau şi care credeau că oricare oraş mai mare pe care îl întâlneau în cale era Ierusalimul, poate fi adevărată doar pentru câţiva dintre cei mobilizaţi, tradiţia pelerinajelor la Oraşul Sfânt asigurând fără nicio îndoială o bună cunoaştere a locaţiei către care urmau să se îndrepte cruciaţii şi a distanţelor care trebuiau străbătute. În mulţimea de cruciaţi total nepregătiţi din punct de vedere militar se afla un grup de cavaleri bine antrenaţi, care conducea deplasarea cruciaţilor, aşa cum era viitorul cronicar Fulcher din Chartres şi Gautier Sans-Avoir (Gautier cel Fără-de-Avere). Acesta din urmă era un cavaler sărăcit, fără lord protector şi fără vasali, dar cu o bogată experienţă războinică.

==Gautier şi francii==

thumb|350px|right|Hartă din 1888 a împrejurimilor Semlinului, râului Sava şi Belgradului.

Cuvintarea lui Urban al II-lea, care a reamintit despre fabuloasela fertilitate a paminturilor din tarile orentului, i-a instigat si pe tarani, care sperau la o viata mai buna si la libertate.
Călugărul Pierre şi adunat armata la Semlin. Aici, cavalerii au fost dezbrăcaţi de armuri şi haine, care au fost atârnate pe zidurile castelului local. Până la urmă, cruciaţii au primit permisiunea să se deplaseze către Niş, unde li s-a asigurat hrană şi unde au aşteptat autorizaţia pentru traversarea teritoriilor bizantine. La sfârşitul lunii iulie, armata cruciată a ajuns la Constantinopol, fiind escortaţi de militari bizantini.

==Deplasarea germanilor de la Köln la Constantinopol==

Pierre şi restul cruciaţilor au părăsit Kölnul pe 20 aprilie. Cam 20.000 de oameni au plecat imediat, în timp ce alţii au urmat după ceva vreme. (Vedeţi şi: Cruciada germană). Când au ajund pe malurile Dunării, cea mai mare parte a lor a hotărât să continue drumul pe jos, intrând în Ungaria pe la Ödenburg (Sopron), în timp ce restul s-a deplasat cu bărcile pe fluviu. După ce au traversat fără incidente Ungaria, şi-au reunit forţele la Semlin, la frontiera bizantină. 

În Semlin, cruciaţii au devenit suspicioşi când au văzut cel 16 armuri atârnate de zidurile cetăţii şi, până în cele din urmă, o ceartă cu un negustor local din târg a dus la o revoltă, care s-a transformat într-un asalt asupra oraşului, în timpul căruia au fost ucişi cam 4.000 de unguri. După aceasta, cruciaţii au traversat Sava spre Belgrad, unde s-au încăierat cu militarii garnizoanei din oraş. Locuitorii Belgradului au fugit, iar cruciaţii au jefuit şi indendiat oraşul. După un marş de şapte zile, cruciaţii au ajuns la Niş pe 3 iulie. Aici, comandantul militar al garnizoanei locale a promis să asigure cruciaţilor provizii pentru drum şi o escortă care să-i călăuzească până la Constantinopol, cu condiţia ca să plece imediat. A fost stabilită dimineaţa următoarei zile pentru plecare. Totuşi, câţiva cruciaţi germani s-au încăierat cu nişte localnici, au dat foc unei mori şi conflictul a scăpat de sub controlul călugărului Pierre. Comandantul Nişului a trimis la luptă împotriva cruciaţilor toţi militarii din subordine. Cruciaţii au fost zdrobiţi complet şi puşi pe fugă după ce au pierdut cam un sfert din efective. Ei au reuşit să se regrupeze la o oarecare depărtare de oraş, la Bela Palanka, şi s-au deplasat către Sofia, unde s-au întâlnit cu trupele bizantine de escortă, care i-au călăuzit în siguranţă până la Constantinopol, unde au ajund pe 1 august.

==Destrămarea conducerii==

thumb||250px|[[Francesco Hayez, ''Pietro l'Eremita predica la crociata'', 1828.]]

La '''crociata dei poveri''' (i ''pauperes'') fu un insieme di spedizioni non coordinate che presero parte alla prima crociata. Queste forze, tese allo scontro con i turchi selgiuchidi in Asia Minore, avevano risposto spontaneamente all'appello di Clermont di papa Urbano II del 1095. Alcuni storici (come Franco Cardini) parlano di "crociate" dei poveri a sottolineare come questo movimento fosse frammentato e molteplice.

La crociata "dei poveri" (in contrapposizione a quella "dei nobili", organizzati militarmente) fu effettivamente la prima crociata della storia anche se gli storici moderni, sia per lo scarso successo e sia perché non fu mai ufficializzata dalla Chiesa di allora, la considerano un'avanguardia della prima crociata.

Visto che i componenti non avevano esperienza bellica adeguata, finì tragicamente.

Questa crociata è anche famosa per il motto che il suo stesso promotore le aveva dato: ''Deus lo volt'' (Dio lo vuole). Infatti un religioso francese sosteneva che durante il suo precedente pellegrinaggio a Gerusalemme a lui, giovane scandalizzato dalla brutalità con cui i musulmani trattavano sia i luoghi sacri sia i Cristiani stessi, fosse apparso Dio, mentre era in preghiera nel Santo Sepolcro, e che gli avesse confidato la missione di tornare in occidente a predicare la liberazione dei luoghi sacri. 

In questa crociata avvenne il primo ''pogrom'', ossia la prima devastazione di comunità ebraiche.

==Storia==
thumb|200px|''Il massacro della crociata dei poveri'', miniatura medievale
L'Europa dell'epoca era attraversata da predicatori itineranti e da agitatori religiosi (come i riforma contro il clero concubinario. Con la vincita della fazione riformatrice e la stabilizzazione della situazione questi predicatori-agitatori erano diventati scomodi per il clero, anche perché essi erano rimasti delusi dagli esiti della riforma stessa, che aveva mancato di far nascere la Chiesa di "poveri e uguali" sul modello della supposta Chiesa delle origini.

È probabile quindi che Urbano pensasse solo a una spedizione attuata dai signori feudali dell'Europa meridionale e continentale ma l'entusiasmo suscitato nell'opinione pubblica fu tale che a muoversi per prime furono proprio le componenti di ''pauperes'', raccoltesi in modo spontaneo e informale intorno ad alcuni di questi predicatori (come Pietro l'Eremita) e ad alcuni cavalieri (come Gualtieri Senza Averi). Essi vedevano nella spedizione un ritorno alla Casa del Padre, alla Gerusalemme Celeste.

Queste schiere di poveri pellegrini erano armati sommariamente e privi di alcuna disciplina militare. Essi partirono tumultuosamente verso l'Oriente macchiandosi lungo la strada di delitti comuni e di stragi dirette, soprattutto contro le comunità ebraiche insediate lungo il Reno e il Danubio.

Berry, il territorio di Champagne, la valle della Mosella e infine la Renania. Era un personaggio non inquadrato nel sistema ecclesiastico, ma dotato di grande carisma trascinatore ed esercitava un'influenza enorme sulla folla. 

Con un grosso seguito di francesi e preceduto dal suo Colonia nella speranza di convincere, in quella ricca città tedesca, qualche ricco signore feudale a unirsi al suo gruppo, mentre Gualtiero Senza Averi (lo stesso nome ricorda come fosse un cavaliere escluso dalla succesione ereditaria poiché non primogenito) si mise alla testa di un gruppo alquanto più esiguo di contadini e di cavalieri senza risorse economiche, partendo subito dopo Pasqua alla volta di Costantinopoli. Affermava di essere stato mandato direttamente da Dio e assicurava che, durante un precedente pellegrinaggio, sarebbe rimasto scandalizzato dalla condizione in cui aveva trovato i luoghi sacri e dal dominio musulmano sui cristiani di Gerusalemme. Mentre pregava nel Santo Sepolcro gli sarebbe apparso Cristo per affidargli una missione: tornare in Occidente a predicare la liberazione dei luoghi sacri e dei cristiani d'Oriente. 