'''Athens historie''' er lang og vigtig, for Athen er en af verdens ældste byer med en række mindesmærker efter afgørende øjeblikke i landets, Europas og verdens historie.

== Den ældste Tid (indtil c. 600 f. Kr.) ==

ægypter, et tegn på forbindelsen med Orienten. 

I det væsentlige har befolkningen i denne ældste, den pelasgiske, periode været den samme som senere; den næste periode betegnes ved Erechtheus, der kaldes gudinden Athenes fostersøn, den tredje ved Ion, der under en krig med nabostaden adelsmænd, bønder og håndværkere. Han døde efter sagnet i landflygtighed på Skyros, men senere kom hans slægt igen til magten, for blot igen at blive fortrængt af neleiden Melanthos, som var indvandret fra Pylos, og hvis søn, Kodros, nævnes som den sidste egentlige konge (d. 1068 f.Kr.).

Senere mistede kodriderne eneretten til kongedømmet, og forfatningen fik efterhånden en oligarkisk karakter, så at magten kom i hænderne på de adelige archonter og deres råd, Areopagos. Samtidig blev de økonomiske forhold værre, efterhånden som de livegne fæstere på adelens jorder sank ned til slavestatus, når de ikke kunne svare deres afgifter eller betale deres gæld. Den stigende misfornøjelse med adelens politiske og sociale herredømme blev brugt af adelsmanden Kylon til et forsøg på at opkaste sig til tyran (ca. 630 f.Kr.), men planen strandede på hans standsfællers modstand, og følgen blev kun heftige stridigheder inden for adelen. En halv snes år senere (621 f.Kr. eller 620 f.Kr.) havde Drakon magten, og hans hårdhændede (drakoniske) lovgivning indskrænkede sig vist ikke til en nedskrivning af de hidtil gældende retsvedtægter, men omfattede tillige en forfatningsreform på et bredere, timokratisk grundlag. Sikkert er det, at Drakon ikke tog sigte på at ændre de økonomisk misforhold, og derfor begyndte den politisk kamp igen inden længe.

thumb|300px|Ruiner af agoraen, handelscentret i det gamle Athen.

== Demokratiets grundlæggelse ==

(c. 600-c. 500 f.Kr.).

Under disse farlige forhold bestemte de stridende parter sig til at vælge archonten Solon, en købmand af adelig slægt, til fredsmægler i (594 f.Kr.). Ved at slette al gæld (seisachtheia) og dermed gøre ejendommene prioritetsfri rådede han bod på den økonomiske misere, og mange genvandt friheden, og økonomiske flygtninge kunne vende tilbage til landet. For fremtiden blev det forbudt at give lån med sikkerhed i skyldnerens person. I fordelingen af politiske rettigheder gik han ud fra et timokratisk grundlag, hvor han benyttede en bestående inddeling i 4 skatteklasser, der var baseret på avlens størrelse:

&#8226; pentakosiomedimner (de, som avler 500 rummål af tørre eller flydende varer) <br>
&#8226; riddere (300 mål)<br>
&#8226; zeugiter (200 mål)<br>
&#8226; theter (under 200 mål),<br>

De tre højere klasser fik adgang til embederne, medens den laveste klasse kun havde sæde i folkeforsamlingen og folkedomstolene. De afløste med tiden embedsmændene i den dømmende funktion, og på den måde blev al magt efterhånden samlet i folkets hånd. Det gamle råd på Areopagos vedblev at bestå med kontrollerende myndighed, men ved siden deraf fik et råd på 400 medlemmer, 100 fra hver fyle, administrationen under sig.

Den forsigtige fremgangsmåde, der prægede Solons forfatning, fik ikke den tilsigtede virkning. Begge parter var utilfredse, både de, der havde tabt ved gældsophævelsen og de demokratiske reformer, og også folkepartiet, der havde håbet på en omfordeling af al jordejendom. Derfor fremkaldte reformerne nye partikampe.

Som fører for folkepartiet lykkedes det adelsmanden Peisistratos, der havde udmærket sig som strateg i en krig mod Megara, at skaffe sig en livvagt, og støttet på den opkastede han sig (561 f.Kr. eller 560 f.Kr.) til tyran i Athen. Ganske vist blev han fordrevet to gange af sine modstandere, men da han havde erhvervet midler til at samle lejetropper i det guldrige Thrakien, sejrede han i slaget ved Pallenis og satte sig fast på magten, bl.a. ved at han narrede borgerne til at opgive deres våben. 

Peisistratos benyttede sin magt med stor mildhed: han forbedrede den lavere befolknings økonomiske forhold og svækkede derved den politiske interesse hos den. Samtidig optrådte han som beskytter af kunst og litteratur. De bestående love overholdtes, og udadtil var Athen æret og frygtet. 

Efter hans død (528 f.Kr.) førte hans ægtefødte sønner, Hippias og Hipparchos, regeringen videre i deres faders ånd, indtil mordet på Hipparchos (514 f.Kr.), der skyldtes en privat hævn fra Harmodios' og Aristogeitons side, forvandlede Hippias til en grusom og streng hersker.

Tre år senere (511 f.Kr.) lykkedes det ved spartansk intervention alkmeoniderne at få tyranfamilien fordrevet, men derefter brød partikampen ud igen: adelen blev ledet af Isagoras, demokratiet af alkmeoniden Kleisthenes. Isagoras indkaldte igen spartanerne, der fordrev alkmeoniderne og indsatte en oligarkisk regering, men folket tvang hurtigt spartanerne til at fortrække, og Kleisthenes blev kaldt tilbage. 

Hans nye forfatning var langt mere demokratisk end Solons. I stedet for den tidligere politiske inddeling i 4 fyler oprettede han en inddeling i 10 fyler, hvori man optog en stor del af de fremmede (Metoiker), og endda slaver. Som et værn mod tyranniet indførtes ostrakismen.

<div style="float:left; margin-left:10px; margin-right:10px; width:300px; text-align:center">
Athens akademi<br>
<small>'' Athens akademi ''
</small>
</div>

Den ny statsorden blev straks truet af angreb fra forskellige sider: sydfra rykkede peloponneserne frem under de spartanske konger Kleomenes og Demaratos, selv om indbyrdes skinsyge mellem dem indbyrdes og Korinths modstand tvang dem til at vende om; nordfra angreb boioterne og chalkidierne ind i Attika, men athenerne slog dem begge og erobrede derpå Chalkis, hvis landområde blev besat med 4000 athenske klerucher.

== Glansperioden (5. årh. f. Kr.) ==

Demokratiets styrke kom snart på en endnu hårdere prøve, da Athens indblanding i ionernes opstand mod kong Dareios (499 f.Kr.) fik ham til at angribe Grækenland. Her stod athenienserne næsten uden fremmed hjælp, og medens Sparta forblev passivt, standsede de (490 f.Kr.) under ledelse af Miltiades persernes angreb ved Marathon og vandt derved en anerkendelse, som kom dem til nytte senere.

I det følgende tiår foregik kampen mellem på den ene side Pausanias', tyranniske optræden. Formålet var at fortsætte kampen mod perserne, men efterhånden som den døde hen, foretrak forbundsfællerne at betale penge i sted for at stille skibe og tropper. De, der unddrog sig deres forpligtelser, blev bragt til underkastelse med magt, og flertallet gik over til at blive skatskyldige undersåtter.
 
Det areopagiske råd, som havde bidraget væsentligt til sejren ved sin modige optræden under perserkrigen, havde skaffet sig en betydelig indflydelse. Samtidig var borgernes selvfølelse steget, og det førte til en stærk demokratisk strømning, der blev båret af Aristeides, hvis politik gik ud på, at det herskende folk skulle leve på de beherskedes bekostning. Hans arvtager blev Ephialtes, der, vistnok i forening med Perikles, berøvede Areopagos hele dets politiske myndighed (462 f.Kr.). Allerede 5 år senere blev archontembedet gjort tilgængeligt for borgere af de tre højeste skatteklasser.  

Samtidig med denne indre udvikling fik forholdet til Sparta en stadigt køligere karakter. Miltiades' søn, Kimon, søgte længe at bevare et venligt forhold til Sparta. Under den tredje messeniske krig afviste spartanerne af mistænksomhed et hjælpekorps, der var skabt på Kimons initiativ, og som stod under hans anførsel. Det fik Athen til at bryde åbent med Sparta og slutte forbund med byens gamle fjende, Argos. Kimon måtte for en tid gå i landflygtighed ved ostrakismen. 

I den følgende tid udfoldede Athen en uhyre energi for at skabe sig et herredømme også til lands, og man udfordrede endog perserne ved at understøtte et oprør i Ægypten. Dette forsøg på at optræde som verdensmagt mislykkedes, og medens perserne efter Kimons død (449 f.Kr.), der afsluttede perserkrigen, foreløbig ikke gjorde noget forsøg på at rokke ved det athenske søherredømme, fandt Athen det klogest at slutte en fred med Sparta og dets allierede i år 445 f.Kr., som betød, at byen måtte opgive alle de besiddelser, som man havde erhvervet sig på Peloponnes.

Under alle disse krige var der dog blevet tid til at bygge de lange mure fra Peiraieus til Athen, hvorved man sikrede byens forbindelse til havet. I den indre politik var førerskabet efter mordet på Ephialtes gået over til Perikles, der yderligere gennemførte Aristeides' tanker om et aktivt demokrati, bl.a ved at indføre diæter for de borgere, der udøvede den dømmende myndighed. Da Kimons svoger, Thukydides (Melesias 5. søn), var blevet landsforvist ved ostrakisme, stod Perikles ubestridt som det herskende demokratis leder. Han blev valgt år efter år til strateg, og han brugte posten til at tage magten over udenrigspolitikken. I alle henseender kan Athens indflydelse siges at have kulmineret under Perikles ledelse, så byen gjorde sig fortjent til navnet "Hellas' hovedstad".

Athens stilling som stormagt var stærkere, end Spartas nogen sinde havde været: ved anlæggelse af talrige kleruchier var der skabt støttepunkter i det erobrede land, og ved ny kolonisationer (talenter om året, og den blev senere (i 425 f.Kr.) forhøjet til 1200 talenter.

Athens magtstilling styrkede udviklingen af handel og håndværk, og byen blev dominerende på pengemarkedet. Den politiske strid var til en vis grad døet hen, og det konservative parti havde for størstedelen sluttet sig til Perikles' politik, der ikke gjorde forskel på samfundsklasserne, mens en mindre del gik over til oligarkerne. Det radikale, demokratiske parti fik derimod snart større betydning. Det var baseret på underklassen, hvorfra man rekrutterede skibsmandskaberne. Dets ledere stammede fra folket, og de kæmpede for den ubemidlede befolknings interesser.  

Athen havde ganske vist taget markant afstand fra sin landmagtspolitik ved freden i 445 f.Kr., men de peloponnesiske stater, især Korinth, følte sig dog truet på korntilførselen af Athens farlige overlegenhed til søs. Da så Athen blandede sig i en strid mellem Korinth og byens oprørske koloni, Kerkyra, og ikke ville give efter for Spartas krænkende fordringer, udbrød den peloponnesiske krig i foråret 431 f.Kr..

Athen beherskede havet og kunne med sin flåde genere fjenden i hans eget land, mens byen ikke kunne forhindre peloponnesiernes angreb til lands, som gentog sig næsten hvert år. Attikas befolkning måtte søge ly inden for Athens befæstning og de lange mure, og nødvendigheden af at skaffe disse brødløse mennesker mad og husly styrkede udviklingen af det absolutte demokrati, for de modtog diæter for virksomhed i statens tjeneste. Indtægterne fra forbundsfællerne flød nemlig lige så rigeligt som før ind i statens kasse. Perikles' død (429 f.Kr.) var en større ulykke end selv pesten, hvis uheldige virkninger var forbigående, for Kleon, der blev hans efterfølger som demokratiets leder, havde hverken hans dygtighed eller forsigtighed. Han støttede sig nærmest til den fattige del af befolkningen, som han tækkedes ved at forhøje dommernes diæter. Det var ham, der bestemte, at Spartas fredstilbud efter Demosthenes' heldige kamp ved Pylos (425 f.Kr.) blev afvist, og krigen fortsatte, indtil den konservative adelsmand, Nikias, fik afsluttet den såkaldte Nikiasfred (421 f.Kr.) efter slaget ved Amfipolis (422 f.Kr.). 

Forholdet til Sparta var nu i den første tid meget venskabeligt, men det gik snart galt igen. Krigspartiet fandt en ny leder i Alkibiades, og et forsøg på at befri staten for ham eller hans modstander Nikias ved ostrakisme strandede. Foreløbig indskrænkede Athen sig til at understøtte sine forbundsfæller i Argos mod Sparta, indtil stridigheder på Sicilien gav anledning til det berømte felttog mod Syrakus (415 f.Kr.-413 f.Kr.). 

Da Alkibiades blev kaldt hjem og i stedet flygtede til Sparta, blev situationen helt forandret. Den vedvarende besættelse af Attika, som spartanerne nu indledte efter hans råd, og det øgede frafald blandt forbundsfællerne gjorde år efter år Athens stilling mere fortvivlet, og da også Persien begyndte at blande sig i krigen som Spartas forbundsfælle (412 f.Kr.), kunne selv en amnesti til Alkibiades kun bevirke en forbigående ændring til Athens fordel.

Det demokratiske parti kunne hverken udnytte hans dygtige krigsførelse eller sejren ved de Arginusiske Øer (406 f.Kr.), og efter nederlaget ved Aigospotamoi måtte Athen acceptere en ydmygende fred (404 f.Kr.), der betød tabet af søherredømmet og indordning under Spartas overherredømme. Byens fæstningsværker og de lange mure blev revet ned, og flåden udleveret.

I krigens sidste halvdel havde imidlertid de indre forhold udviklet sig på en ejendommelig måde. Efter Nikias' død i (413 f.Kr.) havde det konservative demokrati ingen egentlig leder, mens de radikale demokrater blev repræsenteret af ubetydelige personer. Under disse forhold voksede det reaktionære parti sig stærkt og fik dygtige ledere i mænd som taleren Theramenes, advokaten Antifon og feltherren Phrynichos. Med den påstand, at en oligarkisk forfatning var nødvendig for at kunne få hjælp af perserne, lykkedes det oligarkerne (411 f.Kr.) at få folket med til en ny forfatning. Da de gyldne løfter viste sig uholdbare, og da de demokratisk sindede besætninger på flåden tog parti imod den ny regering under ledere som Thrasybulos og Alkibiades, begyndte der også at opstå en stærk misfornøjelse i byen selv, styrket ved mistanken om, at regeringspartiet begik forræderi i forbindelse med Sparta.

The '''History of Athens''' is one of the longest of any city in Italian trade. After a long period of decline under the rule of the Greek state.

==Etymology==
The name of spring by striking the ground with his trident, symbolizing olive tree, symbolizing peace and Cecrops accepted the olive tree and named the city after Athena. Athḗnai is a plural form: the city was called "Th                                          e Athenses" since it was originally a group of ten cities which Theseus unified into one city.

==Origins and setting==
thumb|View of part of central Athens and some of the city's southern suburbs from Lykavittos Hill.

Athens began its history in the Acropolis ("high city"), some time in the turn between the fouth and the third millennium BC <ref>Lambert Schneider & Christoph Hoecker, ''Die Akropolis von Athen'', Darmstadt 2001, pp.62-63</ref>. The Acropolis is a natural defensive position which commands the surrounding plains. The settlement was about  inland from the Saronic Gulf, in the centre of the Cephisian Plain, a fertile dale surrounded by rivers. To the east lies Mount Hymettus, to the north Mount Pentelicus.

The River Cephisus flowed in ancient times through the city. Ancient Athens occupied a very small area compared to the sprawling metropolis of modern Athens. The walled ancient city encompassed an area measuring about  from east to west and slightly less than that from north to south, although at its peak the city had suburbs extending well beyond these walls. The Acropolis was just south of the centre of this walled area. The Agora, the commercial and social centre of the city, was about  north of the Acropolis, in what is now the Monastiraki district. The hill of the Pnyx, where the Athenian Assembly met, lay at the western end of the city. 

One of the most important religious sites in Athens was the Temple of Athena, known today as the Temple of Olympian Zeus or Olympeion (once the largest temple in Greece but now in ruins) also lay within the city walls. 

Based on slaves were estimated between 150,000 to 400,000.<ref>''Encyclopedia Of Ancient Greece'' (ed. by Nigel Guy Wilson). Routledge (UK), 2006. ISBN 0-415-97334-1. Pages 214, 215.</ref> Hence, approximately 6.5 to 11% of the population were adult male citizens, eligible to meet and vote in the Assembly and be elected to office. After the conquests of Alexander the Great in the 4th century BC the city's population began to decrease as Greeks migrated to the Hellenistic empires in the East.

==Early History==
The Mycenaean civilization. Unlike other Mycenaean centers, such as Doric invasion of about 1200 BC, and the Athenians always maintained that they were "pure" Ionians with no Doric element. However, Athens lost most of its power and probably dwindled to a small hill fortress once again. 

By the 8th century BC Athens had re-emerged, by virtue of its central location in the Greek world, its secure stronghold on the Acropolis and its access to the sea, which gave it a natural advantage over potential rivals such as Thebes and Sparta. From early in the 1st millennium, Athens was a sovereign city-state, ruled at first by kings (see Kings of Athens). The kings stood at the head of a land-owning aristocracy known as the ''Eupatridae'' (the "well-born"), whose instrument of government was a Council which met on the Hill of Ares, called the Areopagus. This body appointed the chief city officials, the archons and the polemarch (commander-in-chief).

Before the concept of the political state arose, four tribes based upon family relationships dominated the area. The members had certain rights, privileges, and obligations:

*Common religious rites.
*A common burial place.
*Mutual rights of succession to property of deceased members.
*Reciprocal obligations of help, defense and redress of injuries.
*The right to intermarry in the gens in the cases of orphan daughters and heiresses.
*The possession of common property, an archon, and a treasurer.
*The limitation of descent to the male line.
*The obligation not to marry in the gens except in specified cases.
*The right to adopt strangers into the gens.
*The right to elect and depose its chiefs.<ref name=Morgan1907></ref>

During this period Athens succeeded in bringing the other towns of Attica under its rule. This process of ''Draco to draft a strict new lawcode (hence "draconian"). When this failed, they appointed Solon, with a mandate to create a new constitution (594).

==Reform and democracy==
The reforms of Solon dealt with both political and economic issues. The economic power of the ''Eupatridae'' was reduced by abolishing Ecclesia'' (Assembly), but only the upper classes could hold political office. The Areopagus continued to exist but its powers were reduced. 

The new system laid the foundations for what eventually became Peisistratus, a cousin of Solon, seized power (541). Peisistratus is usually called a tyrant, but the Greek word ''tyrannos'' does not mean a cruel and despotic ruler, merely one who took power by force. Peisistratus was in fact a very popular ruler, who made Athens wealthy, powerful, and a centre of culture, and founded the Athenian naval supremacy in the Aegean Sea and beyond. He preserved the Solonian constitution, but made sure that he and his family held all the offices of state.

thumb|300px|The ruins of the Temple of Olympian Zeus.

Peisistratus died in 527, and was succeeded by his sons Hippias and Hipparchus. They proved much less adept rulers, and in 514 Hipparchus was assassinated after a private dispute over a young man (see Harmodius and Aristogeiton). This led Hippias to establish a real dictatorship, which proved very unpopular and was overthrown, with the help of an army from Sparta, in 510. A radical politician of aristocratic background, Cleisthenes, then took charge. He was the one who established democracy in Athens.

The reforms of Cleisthenes replaced the traditional four "tribes" (Boule, a council which governed Athens on a day-to-day basis. The Assembly was open to all citizens and was both a legislature and a supreme court, except in murder cases and religious matters, which became the only remaining functions of the Areopagus. Most offices were filled by lot, though the ten strategoi (generals) were, for obvious reasons, elected. This system remained remarkably stable, and with a few brief interruptions remained in place for 170 years, until Alexander the Great conquered Athens in 338 BC.

==Classical Athens==<!-- This section is linked from Battle of Marathon -->

===Early Athenian Military History===

thumb|Early [[Athenian coin, 5th century BC. British Museum.]]

Prior to the rise of Athens, the city of hegemon. In 499 BC Athens sent troops to aid the Miltiades and Miltiades, defeated the first invasion of the Persians, guided by the king Darius at the Battle of Marathon. In 480 the Persians returned under a new ruler, Xerxes. The Persians had to pass through a narrow strait to get to Athens. A call had been sent via a runner to Sparta for help. The Spartans were in the middle of a religious festival, and so could only send three hundred men. The 300 Spartans and their allies blocked the narrow passageway from the 200,000 men of Xerxes (the Battle of Thermopylae). They held them off for a number of days, but eventually all but one Spartan was killed (see Aristodemus (Spartan)). This forced the Athenians to evacuate Athens, which was taken by the Persians and seek the protection of their fleet. Subsequently the Athenians and their allies, lead by Themistocles had defeated the still vastly larger Persian navy at sea in the Battle of Salamis. It is interesting to note that Xerxes had built himself a throne on the coast in order to see the Greeks defeated. Instead, the Persians were routed. Sparta's hegemony was passing to Athens, and it was Athens that took the war to Asia Minor. These victories enabled it to bring most of the Aegean and many other parts of Greece together in the Delian League, an Athenian-dominated alliance.

===Artists and philosophers===

thumb|250px|The Karyatides statues of the [[Erechtheion on its Acropolis.]]

The period from the end of the Persian Wars to the Macedonian conquest marked the zenith of Athens as a center of literature, philosophy (see theaters, had a remarkable influence on Simonides and the sculptor Phidias, The leading statesman of this period was Pericles, who used the tribute paid by the members of the Delian League to build the Parthenon and other great monuments of classical Athens. The city became, in Pericles's words, "the school of Hellas [Greece]."

===Peloponnesian War===

thumb|250px|The National Academy in Athens, with Apollo and Athena on their columns, and Socrates and Plato seated in front.

Resentment by other cities at the hegemony of Athens led to the Peloponnesian War in 431, which pitted Athens and her increasingly rebellious sea empire against a coalition of land-based states led by Sparta. The conflict marked the end of Athenian command of the sea. The war between the two city-state Sparta had defeated Athens.

===Athenian coup of 411 BC===

The democracy was briefly overthrown by a Cleophon, there was a brief reaction against democracy, aided by the Spartan army (the rule of the Thirty Tyrants). In 403, democracy was restored by Thrasybulus and an amnesty declared.

===Corinthian War and the Second Athenian League===
Sparta's former allies soon turned against her due to her imperialist policy and soon Athens's former enemies Thebes and Thebes, Thebes defeated Sparta in 371 in the Thebes whose dominance was stopped at the Battle of Mantinea (362 BC) with the death of its military genius leader Epaminondas.

===Athens under Macedon===

By mid century, however, the northern Greek kingdom of Philip II defeated the other Greek cities at the Battle of Chaeronea, effectively ending Athenian independence. Further, the conquests of his son, Alexander the Great, widened Greek horizons and made the traditional Greek city state obsolete. Athens remained a wealthy city with a brilliant cultural life, but ceased to be an independent power. In the 2nd century, after 200 years of Macedonian supremacy, Greece was absorbed into the Roman Republic.

==Roman Athens==

thumb|250px|The ruins of the [[Roman Forum|Roman Agora, the second commercial centre of ancient Athens.]]

In 88-85BC, most Athenian houses and fortifications were leveled by Roman general Sulla, while many civic buildings and monuments were left intact.<ref name=tung></ref> Under Rome, Athens was given the status of a free city because of its widely admired schools. The Roman emperor Hadrian would construct, a library, a gymnasium, an aqueduct which is still in use, several temples and sanctuaries, a bridge and would finance the completion of the Temple of Olympian Zeus.<ref>John Travlos, ''Pictorial Dictionary of Ancient Athens'',  Thames and Hudson, (London 1971) passim</ref> 

The city was sacked by the Justinian closed the schools of philosophy in 529 AD. This is generally taken to mark the end of the ancient history of Athens.

==Byzantine Athens==