{{Infobox_sjukdom |
 Name = Schizofreni |
 Image = Bleuler.png |
 Caption = Paul Eugen Bleuler (1857-1939) myntade 1908 begreppet ''schizofreni''|
 Width          = 125 |
 DiseasesDB = 11890 |
 ICD10 =  |
 ICD9 =  |
 ICDO = |
 OMIM = 181500 |
 MedlinePlus = |
 eMedicineSubj = med |
 eMedicineTopic = 2072 |
 eMedicine_mult =  |
 MeshName = Schizophrenia |
 MeshNumber = F03.700.750 |
}} 

'''Schizofreni''' är en allvarlig känslomässiga sätt.  Eftersom det finns en mängd olika kombinationer av symtom som kan resultera i en schizofrenidiagnos, så är det svårt att säga att det är en enskild psykisk störning; Eugen Bleuler, som myntade termen, pratade faktiskt i stället om "schizofrenierna" (plural).

Diagnosen schizofreni baseras på patientens självrapporterade upplevelser, i kombination med observationer från psykiatrer eller psykologer.  Det finns inget objektivt biologiskt test för schizofreni, även om studier tyder på att genetik och biokemi är viktiga orsaksfaktorer.  Nutida forskning fokuserar ofta på neurobiologins roll i det hela, men ingen organisk orsak har ännu identifierats.  På grund av att det inte finns något objektivt sätt att testa diagnosen ifrågasätter vissa schizofrenins status som en sjukdom.

Termen ''"schizofreni"'' betyder ungefär "kluvet psyke", och kommer från de mind").  Trots dess etymologi är schizofreni inte synonymt med dissociativ identitetsstörning, även känt som multipla personligheter, något som ofta blandas ihop i populärkultur. En mer passande benämning på sjukdomen vore "splittrat psyke", eftersom det bättre beskriver den sjukes situation. I motsats till kulturella stereotyper finns det vidare bara ett litet samband mellan sjukdomen och en benägenhet till aggressivt beteende.

Personer med diagnosen schizofreni har med hög sannolikhet också andra sjukdomar. Livstids prevalensen för missbruk är cirka 40 %. Komorbiditet är också hög med klinisk depression,  ångest och sociala problem samt en generellt minskad förväntad livslängd. Personer med schizofreni lever typiskt tio till tolv år kortare än de utan denna sjukdom beroende på ökade fysiska hälsoproblem och hög självmordsfrekvens. Arbetslöshet och fattigdom är vanliga.

==Sammanfattning==
Schizofreni utmärks av ''positiva symtom'' och oftast även ''negativa symtom''. Benämningen positiv skall här inte tolkas som ''bra'', utan snarare som ''tillägg'' av aktivitet och/eller intryck. På samma sätt kan negativ här utläsas som ''frånvaro'' eller ''minskning'' av aktivitet och/eller intryck. Positiva symtom, som betraktas som uttryck för hörselhallucinationer och känslor, social tillbakadragenhet eller bristande motivation.  Vissa modeller inordnar så kallade formella tankestörningar och planeringssvårigheter i en tredje grupp, ett ''desorganiseringssyndrom''.

Dessutom kan neurokognitiva brister förekomma, i form av brister i psykologiska funktioner såsom minne, uppmärksamhet, problemlösning, exekutiva funktioner eller social kognition.

Schizofreni debuterar oftast i sen pubertet eller tidig vuxen ålder, män tenderar att visa symtom tidigare än kvinnor.

Psykiatern Emil Kraepelin var den första som skilde ut det han då kallade för '''dementia praecox''' ("prematur demens") från andra psykotiska sjukdomar. År 1911 döpte Eugen Bleuler om ''"dementia praecox"'' till "schizofreni", då han ansåg att Kraepelins term var vilseledande, eftersom störningen inte är en form av demens, prematur eller inte.

Det diagnostiska tillvägagångssättet har blivit ifrågasatt, huvudsakligen av anti-psykiatrirörelsen, som menar att man genom att klassifiera specifika tankar och beteenden som sjukdomar möjliggör social kontroll av människor som samhället inte anser vara önskvärda, men som inte har begått något brott.

På senare år har det argumenterats för att schizofreni bara är en sida av ett upplevelse- och beteendespektrum; alla människor kan ha sådana upplevelser under sitt liv. Detta synsätt kallas för 'psykoskontinuummodellen' eller det 'dimensionella synsättet', och hävdas starkast av psykologen Richard Bentall och psykiatern Jim van Os.

Även om inga definitiva orsaker till schizofreni har identifierats, är de flesta forskare och kliniker eniga om att schizofreni i första hand är en störning i hjärnan. Man anser att schizofreni uppstår som en kombination av genetisk benägenhet (olika typer av genetiska studier har visat att släktingar till människor med schizofreni med större sannolikhet än andra uppvisar tecken på schizofreni) och påfrestningar i miljön (forskning antyder att ett påfrestande liv kan föregå en schizofren episod).

Det anses också att processer i den tidiga fentiazinerna, visade sig minska psykotiska symtom.  Denna teori anses dock nu vara för enkel för att vara en fullständig förklaring.  Läkemedlen har nu utvecklats vidare, och antipsykotisk medicinering används ofta som förstahandsbehandling.  Dessa mediciner är effektiva i många fall, men  tolereras inte bra av vissa patienter som visar signifikanta bieffekter, och på vissa individer har de liten effekt.

Skillnader i hjärnstrukturen har observerats mellan människor med schizofreni och de som inte har det.  Dessa skillnader visar sig dock bara tillförlitligt på gruppnivå och man kan alltså inte vara säker på att skillnader föreligger hos en specifik individ.

==Historia==

Förekomster av schizofreniliknande symtom kan spåras tillbaka till så tidigt som antika grekerna och det antika Rom visar dock att det i dessa samhällen inte fanns något nedskrivet fall som skulle möta de moderna diagnostiska kriterierna för schizofreni, men att allmänheten förmodligen var medvetna om psykotiska störningar.

Ett icke specifikt begrepp om "galenskap" har funnits i många tusen år, men det var först 1886 som Kraepelin klassificerade schizofreni som en specifik psykisk störning.  Han var också den första som skilde schizofreni från manodepressiv sjukdom. Kraepelin kallade sjukdomen "dementia praecox", dvs förtida demens.

Det var Eugen Bleuler som myntade termen ''schizofreni'' (av de grekiska orden σχίζω "schizo" (dela) och φρήν "phrēn" (psyke)), efter att ha observerat en bristande interaktion mellan tankeprocesser och perception.

: ''"Patienterna som jag har observerat svarar inte på situationer som de borde;
: ''de är rädda för det som inte finns, men förhåller sig likgiltiga till det som finns.
: ''Det är som om de hade ett delat sinne." <!-- min översättning, Skagedal -->

Bleuler var också den första som delade upp symtomen i "positiva" och "negativa".<ref>Kraepelin, E. (1907) ''Text book of psychiatry (7th ed)'' (trans. A.R. Diefendorf). London: Macmillan.</ref>
Det var vid denna tid uppenbart att Kraepelins namn var vilseledande.  Ordet "praecox" implicerar tidig debut, i stället för ålderdomens senildemens.  Bleuler insåg att sjukdomen inte var en typ av demens, eftersom den inte ledde till psykiskt förfall.  Snarare var det så att schizofreni ledde till skärpta sinnen och ett större medvetande om minnen och erfarenheter.

Med namnet "schizofreni" ville Bleuler fånga den funktionella separationen mellan personlighet, tankeverksamhet, minne och perception, men ett vanligt missförstånd är att drabbade personer har en 'delad personlighet' i stil med huvudpersonen i Robert Louis Stevensons Dr. Jekyll och Mr. Hyde.  Även om vissa personer med diagnostiserad schizofreni kan "höra röster" och kan uppfatta dessa röster som olika personer så handlar inte schizofreni om att en person byter mellan skilda personligheter.  Missuppfattningen uppstår kanske på grund av den ordagranna betydelsen av "schizofreni" (''delat sinne'').  Den första kända förekomsten av att ordet använts på detta felaktiga sätt är, intressant nog, i en artikel av poeten T.S. Eliot år 1933.<ref>Turner, T. (1999) 'Schizophrenia'. In G.E. Berrios and R. Porter (eds) ''A History of Clinical Psychiatry''. London: Athlone Press. ISBN 0-485-24211-7</ref>

Under den första halvan av steriliserade, med eller utan samtycke, huvudsakligen i skandinaviska länderna.  Många människor som diagnostiserats med schizofreni blev mördade i det nazistiska programmet "Operation T-4", tillsammans med andra "mentalt odugliga".

==Diagnos, tecken och symtom==

Diagnostik av schizofreni, liksom många andra psykiska sjukdomar, baseras på patientens beteende. Det finns ett antal kriterier som måste uppfyllas för att en person ska bli diagnostiserad.  Dessa beror både på förekomsten och varaktigheten av vissa tecken och symtom.

De mest använda kriterierna för diagnos av schizofreni kommer från amerikanska psykiaterförbundets ''Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders'' (DSM) och Världshälsoorganisationens ''International Statistical Classification of Diseases and Related Health problems'' (ICD).  De senaste versionerna är [http://www.who.int/whosis/icd10/ ICD-10] och [http://www.psych.org/research/dor/dsm/index.cfm DSM-IV-TR].

Nedan följer en förkortad beskrivning av DSM-IV-kriterierna på svenska, se [http://www.behavenet.com/capsules/disorders/schiz.htm denna länk] för den fullständiga versionen på engelska.

*A. ''Karaktäristiska symtom:'' Minst två av följande symtom, vart och ett skall föreligga en signifikant del av tiden, under en period av en månad (eller kortare vid framgångsrik behandling):
** 1. vanföreställningar
** 2. hallucinationer
** 3. desorganiserat tal (till exempel uppluckrade associationer, splittring)
** 4. påtagligt desorganiserat eller katatont beteende
** 5. negativa symtom, det vill säga affektiv avflackning, utarmat tankeliv eller viljelöshet
: '''Obs:''' Endast ett symtom enligt kriterium A erfordras om det rör sig om bisarra vanföreställningar, eller om hallucinationerna består av en röst som ständigt kommenterar personens beteende eller tankar, eller av två eller flera röster som samtalar med varandra.

*B. ''Social eller yrkesmässig dysfunktion:'' Sedan störningens debut har, under en stor del av tiden, minst ett viktigt område i tillvaron, till exempel arbetslivet, de mellanmänskliga relationerna eller den personliga omvårdnaden, fungerat påtagligt sämre jämfört med före debuten (om debuten sker under barndomen eller adolescensen uppnår personen aldrig förväntad funktionsförmåga i arbete, studier eller mellanmänskliga relationer).

*C. ''Varaktighet:'' Kontinuerliga sjukdomstecken under minst sex månader.  Denna sexmånadersperiod måste innefatta minst en månad (eller kortare tid vid framgångsrik behandling) med symtom som uppfyller kriterium A (det vill säga, aktiv fas-symtom), medan den övriga tiden innefattar prodromal- eller residualsymtom.  Under prodromal- eller residualperioderna kan störningen visa sig i form av enbart negativa symtom eller i form av två eller fler av symtomen enligt kriterium A i försvagad form (till exempel underliga föreställningar, ovanliga sinnesupplevelser).

Tre ytterligare kriterier (D, E och F) finns också, som utesluter en schizofrenidiagnos om en diagnos av drogmissbruk eller medicinering) eller en allmän medicinsk komplikation.

Historiskt sett har schizofreni delats upp i tre typer, kataton, hebefren och paranoid.  Dagens DSM-IV innehåller fem undergrupper av schizofreni. Dessa är:
* ''kataton schizofreni'' (som utmärks av orörlighet, överdriven motorisk aktivitet eller besynnerligheter i motoriken)
* ''desorganiserad schizofreni (hebefreni)'' (som utmärks av desorganiserat tal och beteende samt flacka känslor)
* ''paranoid schizofreni'' (som utmärks av vanföreställningar och frekventa, ofta hemska, hörselhallucinationer)
* ''odifferentierad schizofreni'' (där kriterium A för schizofreni är uppfyllt, men inte kriterierna för kataton, desorganiserad eller paranoid schizofreni), samt
* ''residualschizofreni'' (som utmärks av främst negativa symtom)

Symtom delas också upp i 'positiva symtom' (sådana som är utöver normala erfarenheter och beteenden) och negativa symtom (brister eller minskningar av normala erfarenheter eller beteenden). 'Positiva symtom' beskriver psykos och innehåller vanligtvis vanföreställningar, hallucinationer och tankestörningar. 'Negativa symtom' beskriver olämpliga eller obefintliga känslor, social tillbakadragenhet och brist på motivation. I trefaktormodeller av schizofreni används även en tredje kategori, det så kallade 'desorganisationssyndromet'.  I detta antas tankestörningar och liknande desorganiserat beteende vara ett symtomkluster skilt ifrån vanföreställningar och hallucinationer.

En del delar in schizofreni i typ I och typ II, där positiva symtom dominerar i typ I och negativa symtom dominerar i typ II. [http://homepage.psy.utexas.edu/homepage/class/Psy301/Salinas/sec3.2/Abnormal/12.html].

Vissa symtom, som social isolering, kan orsakas av ett antal olika faktorer. Schizofreni innebär ofta en brist i social kognition, vilket kan vara en orsak, men isoleringen kan också vara en reaktion på psykotiska symtom (såsom paranoia) eller ett försök att undvika potentiellt påfrestande sociala situationer.

Det är viktigt att notera att många av de positiva eller psykotiska symtomen kan förekomma i en mängd olika störningar, inte bara i schizofreni.  Psykiatern Kurt Schneider listade de speciella former av psykotiska symtom som han tyckte var speciellt användbara då man vill skilja mellan schizofreni och andra störningar som också kan orsaka psykos. Dessa kallas för ''förstagradssymtom'' och inkluderar vanföreställningar om att bli kontrollerad av en utomstående kraft, tron på att tankar blir instoppade i eller borttagna från ens medvetande, tron på att ens tankar sänds ut till andra människor och att höra hallucinerade röster som kommenterar ens tankar eller handlingar, eller som har konversationer med andra hallucinerade röster.  Som med andra diagnostiska metoder har reliabiliteten hos ''förstagradssymtom'' blivit ifrågasatta<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=12145490&dopt=Abstract Bertelsen, A. (2002)] Schizophrenia and Related Disorders: Experience with Current Diagnostic Systems. ''Psychopathology'', 35, 89–93.</ref>, dock används de som diagnostiska kriterier i många länder.

==Diagnostiska frågor och kontroverser==

Vissa menar att det diagnostiska utgångssättet för schizofreni är bristfälligt, eftersom det bygger på antagandet om en klar skiljelinje mellan psykisk sjukdom (att uppfylla de diagnostiska kriterierna) och psykisk hälsa (att inte uppfylla kriterierna).  På senare tid har det argumenterats, främst av psykiatern Jim van Os och psykologen Richard Bentall, att detta inte är rimligt eftersom studier har visat att psykotiska symtom förekommer hos många människor som aldrig blir 'sjuka' i den meningen att de känner sig nödställda, blir invalidiserade eller på något sätt behöver läkarvård.<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov:80/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=11853979&dopt=Abstract Verdoux, H., & van Os, J. (2002)] Psychotic symptoms in non-clinical populations and the continuum of psychosis. ''Schizophrenia Research'', 54(1&ndash;2), 59&ndash;65.</ref>

Speciellt menar man att beslutet om huruvida ett symtom är närvarande eller inte är ett subjektivt beslut av personen som ställer diagnosen, eller bygger på en osammanhängande definition.  <!-- på engelska wikipedias artiklar om :en:delusion och :en:thought disorder finns exemplifierande diskussion på denna fråga. -->   Man har också menat att psykotiska symtom inte är en bra grund att bygga en schizofrenidiagnos på eftersom "psykos är de psykiska sjukdomarnas 'feber' – en allvarlig men ickespecifik indikator".<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov:80/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=10873908&dopt=Abstract Tsuang, M. T., Stone, W. S., & Faraone, S. V. (2000)] Toward reformulating the diagnosis of schizophrenia. ''American Journal of Psychiatry'', 157(7), 1041&ndash;1050.</ref> <!-- min övers. av citat. /Användare:Skagedal -->

Kanske på grund av dessa faktorer har studier som undersökt schizofrenidiagnosen ofta visat relativt låga eller inkonsekventa nivåer av diagnostisk reliabilitet.  Ett känt exempel är David Rosenhans studie från 1972, ''On being sane in insane places'', som visade att schizofrenidiagnostisering ofta var subjektiv och opålitlig.  Senare studier har visat att samstämmigheten mellan två psykiater som diagnostiserar schizofreni som bäst är cirka 65&nbsp;%<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=7840355 McGorry PD, Mihalopoulos C, Henry L, Dakis J, Jackson HJ, Flaum M, Harrigan S, McKenzie D, Kulkarni J, Karoly R. (1995)] Spurious precision: procedural validity of diagnostic assessment in psychotic disorders. ''American Journal of Psychiatry'', 152 (2), 220–3.</ref>.  Detta, och resultatet av tidigare studier som ofta rapporterade ännu lägre nivåer av samstämmighet, har föranlett kritiker att argumentera för att diagnostisering av schizofreni ska upphöra.<ref>Read, J. (2004) Does 'schizophrenia' exist ? Reliability and validity. In J. Read, L.R. Mosher, R.P. Bentall (eds) ''Models of Madness: Psychological, Social and Biological Approaches to Schizophrenia''. ISBN 1-58391-906-6</ref>

Vissa har argumenterat för ett nytt diagnostiskt synsätt som skulle använda sig av förekomsten av specifika neurokognitiva brister för att ställa en diagnos.  Dessa förekommer ofta tillsammans med schizofreni och tar formen av brister i psykologiska funktioner som antipsykotiska mediciner), som verkar vara de mest invalidiserande effekterna av schizofreni.  Detta argument är dock relativt nytt, och det är inte troligt att metoderna för att diagnostisera schizofreni kommer att ändras radikalt inom den närmaste framtiden.

Schizofrenidiagnostiken har också mött motstånd från västerländska länder, i Sverige under Lag om psykiatrisk tvångsvård.

Ett exempel på detta kunde ses i kinesiska regeringen försökte tysta medlemmar av amerikanska psykiaterförbundet att uppmana världspsykiatriförbundet att utreda situationen i Kina.

Västerländsk psykiatri tenderar att föredra symtomdefinitioner som rör form snarare än innehåll, något som först förespråkades av psykiatrerna surrealister och patientgrupper ("mental health system survivor groups") att psykiatrisk vanvård förekommer även i väst.

==Orsaker==

===Arv och miljö===

Mätningar av det relativa inflytandet av gener och miljö försvåras av problemen med reliabiliteten i schizofrenidiagnosen, bland annat på grund av att symtomen överlappar med svår bipolär störning och egentlig depression. Trots detta finns indicier på att genetisk sårbarhet och miljömässiga påfrestningar i samverkan orsakar schizofreni.

I vilken utsträckning dessa faktorer påverkar sannolikheten att få diagnosen schizofreni är något som debatteras vitt och brett, och är för närvarande en kontroversiell fråga. Ett försök att reda ut ärftlighetsfaktorn för schizofreni och dess bakomliggande bio-markers är införandet av begreppet endofenotyp.

====Ärftlighet====

Schizofreni är sannolikt en störning med komplex ärftlighet, analogt med diabetes eller högt blodtryck. Det är alltså troligt att interaktionen mellan ett flertal gener skapar risk för schizofreni.  Detta, kombinerat med olika åsikter om vilka forskningsmetoder som ska användas, eller om hur data från genetisk forskning ska tolkas, har lett till olika uppskattningar av det genetiska inslaget.

Vissa forskare uppskattar att schizofreni är ärftligt till stor del, vissa uppskattningar är så höga som 70&nbsp;%. Att miljön ändå spelar roll är genetiskt visat genom att en enäggstvilling inte nödvändigtvis utvecklar schizofreni om den andra enäggstvillingen i paret gör det.  En ny genomgång av Torrey, E.F., Bowler, A.E., Taylor, E.H. & Gottesman, I.I (1994) ''Schizophrenia and manic depressive disorder''. New York: Basic books. ISBN 0-465-07285-2</ref>.

Olika tvillingstudiers uppskattningar av schizofrenis ärftlighet varierar dock kraftigt; vissa noterbara studier<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=6540965 Koskenvuo M, Langinvainio H, Kaprio J, Lonnqvist J, Tienari P (1984)] Psychiatric hospitalization in twins. ''Acta Genet Med Gemellol (Roma)'', 33(2),321-32.</ref><ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=5478575&dopt=Abstract Hoeffer A, Pollin W. (1970)] Schizophrenia in the NAS-NRC panel of 15,909 veteran twin pairs. ''Archives of General Psychiatry'', 1970 Nov; 23(5):469-77.</ref> visar på samband så låga som 1,0&nbsp;%–13,8&nbsp;% mellan enäggstvillingar, och 1,8&nbsp;%–4,1&nbsp;% mellan tvåäggstvillingar.

En nyligen utkommen metastudie av studier av genetisk länkning listade sju gener som troligen är inblandade i riskfaktorerna att utveckla schizofreni<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=12573388&dopt=Abstract Harrison PJ, Owen MJ. (2003)] Genes for schizophrenia? Recent findings and their pathophysiological implications. ''[http://www.thelancet.com/ Lancet]'', 361(9355), 417–9.</ref>. Evidensen kommer från forskning som föreslår ett flertal kromosomregioner som överförs till människor som senare får diagnosen schizofreni.  Vissa genetiska associationsstudier har visat på ett förhållande till en gen, COMT, som är inblandad i kodningen av det dopaminkatabolitiska enzymet katekol-O-metyltransferas<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=12402217&dopt=Abstract Shifman S, Bronstein M, Sternfeld M, Pisante-Shalom A, Lev-Lehman E, Weizman A, Reznik I, Spivak B, Grisaru N, Karp L, Schiffer R, Kotler M, Strous RD, Swartz-Vanetik M, Knobler HY, Shinar E, Beckmann JS, Yakir B, Risch N, Zak NB, Darvasi A (2002)] A highly significant association between a COMT haplotype and schizophrenia. ''American Journal of Human Genetics'', 71(6), 1296–302.</ref>.  Detta är speciellt intressant på grund av den kända kopplingen mellan dopamin och psykoser och schizofreni.

====Miljö====

Det finns en hel del evidens som tyder på att stress kan utlösa schizofrena psykosepisoder.  Till exempel har det visat sig att emotionellt turbulenta familjer<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=7991753&dopt=Abstract Bebbington, P., Kuipers, L. (1994)] The predictive utility of expressed emotion in schizophrenia: an aggregate analysis. ''Psychological Medicine'', 24 (3),707–18.</ref> och stressfyllda livshändelser<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=3595169&dopt=Abstract Day R, Nielsen JA, Korten A, Ernberg G, Dube KC, Gebhart J, Jablensky A, Leon C, Marsella A, Olatawura M et al (1987)]. Stressful life events preceding the acute onset of schizophrenia: a cross-national study from the World Health Organization. ''Culture, Medicine and Psychiatry'', 11 (2), 123–205</ref> är riskfaktorer för återfall eller utlösande för schizofreniepisoder. I likhet med andra former av psykisk sjukdom har övergrepp i barndomen och andra tidiga traumatiska erfarenheter föreslagits som riskfaktorer för att senare utveckla schizofreni<ref name="MacMillan">[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=11691695&dopt=Abstract Harriet L. MacMillan, Jan E. Fleming, David L. Streiner, Elizabeth Lin, Michael H. Boyle, Ellen Jamieson, Eric K. Duku, Christine A. Walsh, Maria Y.-Y. Wong, William R. Beardslee. (2001)] Childhood Abuse and Lifetime Psychopathology in a Community Sample. ''American Journal of Psychiatry'',158, 1878-83.</ref><ref>[http://www.sciencedirect.com/science?_ob=ArticleURL&_udi=B6TC2-4FWT420-3&_user=10&_coverDate=04%2F08%2F2005&_rdoc=1&_fmt=summary&_orig=browse&_sort=d&view=c&_acct=C000050221&_version=1&_urlVersion=0&_userid=10&md5=a75a0204ebb590104747e8115cddd64a Schenkel, L.S., Spaulding, W.D., Dilillo, D., Silverstein, S.M. (in press)] Histories of childhood maltreatment in schizophrenia: Relationships with premorbid functioning, symptomatology, and cognitive deficits. ''Schizophrenia Research''</ref><ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=14674957&dopt=Abstract Janssen I., Krabbendam L., Bak M., Hanssen M., Vollebergh  W., De Graaf R., Van Os, J. (2004)] Childhood abuse as a risk factor for psychotic experiences. ''Acta Psychiatrica Scandinavica'', 109, 38–45.</ref>, men orsaksteorin om "negativ påverkan under barndomen" har numera rätt dåligt rykte eftersom den inte ser till möjligheten att föräldrarnas inkompetens kan bero på schizofreni hos föräldrarna själva, och att störningen överfördes genetiskt.

Sociala faktorer som fattigdom och diskriminering kan också vara inblandade.  Detta skulle förklara att minoritetssamhällen har mycket högre förekomst av schizofreni än medlemmar av samma etniska grupp i hemlandet.  Å andra sidan kan orsaksförhållandet vara det motsatta; "socialdriftshypotesen" menar att människor med schizofreni kan ha sämre förutsättningar att bibehålla en fast anställning eller ett jobb med högre lön, vilket gör att de hamnar i fattigare samhällsgrupper.

En speciellt stabil och replikerbar upptäckt är sambandet mellan att bo i en sociala gruppen<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=15056569 Van Os J. (2004)] Does the urban environment cause psychosis? ''British Journal of Psychiatry'', 184 (4), 287–288.</ref>.  En ny studie av 4,4 miljoner män och kvinnor i Sverige, den totala populationen mellan 25 och 64 år, visade på en 68&nbsp;%–77&nbsp;% ökning i risken att drabbas av psykos för människor som bor i de mest urbaniserade miljöerna. En signifikant andel av detta beror sannolikt på schizofreni<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=15056572 Sundquist K, Frank G, Sundquist J. (2004)] Urbanisation and incidence of psychosis and depression: Follow-up study of 4.4 million women and men in Sweden. ''British Journal of Psychiatry'', 184 (4), 293–298.</ref>.

En udda upptäckt är att personer som diagnostiserats med schizofreni mer sannolikt är födda på vintern eller våren<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=14609251 Davies G, Welham J, Chant D, Torrey EF, McGrath J. (2003)] A systematic review and meta-analysis of Northern Hemisphere season of birth studies in schizophrenia. ''Schizophrenia Bulletin'', 29 (3), 587–93.</ref>, åtminstone på norra halvklotet.  Effekten är dock inte särskilt stor, och det är oklart varför detta fenomen uppstår.

===Neurobiologiska faktorer===

Man tror också att processer i den tidiga neurologiska utvecklingen är viktiga, speciellt under graviditeten.  Till exempel hade gravida kvinnor under den nederländska svälten 1944, då många människor var nära att svälta ihjäl, en högre risk att få ett barn som senare skulle utveckla schizofreni<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=8540774&dopt=Abstract Susser E, Neugebauer R, Hoek HW, Brown AS, Lin S, Labovitz D, Gorman JM (1996)] Schizophrenia after prenatal famine. Further evidence. ''Archives of General Psychiatry'', 53(1), 25–31.</ref>.  Likaledes visar studier av finska mödrar som var gravida när de fick veta att deras makar hade blivit dödade under finska vinterkriget 1939–1940 att deras barn löpte större risk att utveckla schizofreni, när de jämfördes med mödrar som hade fått veta om deras makars död först efter graviditeten<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=727894&dopt=Abstract Huttunen MO, Niskanen P. (1978)] Prenatal loss of father and psychiatric disorders. ''Archives of General Psychiatry'', 35(4), 429–31.</ref>, vilket tyder på att även psykologiskt trauma hos modern kan ha effekt på barnet.

Vissa forskare har föreslagit att miljömässiga influenser under barndomen också interagerar med de neurobiologiska riskfaktorerna.  Barnets neurobiologiska utveckling anses vara känslig för dysfunktionella sociala omgivningar, som trauma, våld, brist på värme i personliga förhållanden och fientlighet.  Alla dessa har funnits vara riskfaktorer för senare utveckling av schizofreni.  Det antas alltså att effekter av barndomsmiljön interagerar med genetik och neurologiska utvecklingsprocesser, och får långtidskonsekvenser för hjärnans fungerande och en underliggande sårbarhet för psykos senare i livet.<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=11822210&query_hl=1 Read J, Perry BD, Moskowitz A, Connolly J (2001)] The contribution of early traumatic events to schizophrenia in some patients: a traumagenic neurodevelopmental model. ''Psychiatry'', 64, 319-45. ([http://www.childtrauma.org/CTAMATERIALS/Psychiatry_02.pdf full text])</ref>

frame|Data från en [[Positronemissionstomografi|PET-studie<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=11865311 Meyer-Lindenberg A, Miletich RS, Kohn PD, Esposito G, Carson RE, Quarantelli M, Weinberger DR, Berman KF (2002)] Reduced prefrontal activity predicts exaggerated striatal dopaminergic function in schizophrenia. ''Nature Neuroscience'', 5, 267-71.</ref> som antyder att ju mindre frontalloberna aktiveras (röda) under en arbetsminnesuppgift, desto större ökning i abnormal dopaminaktivitet i striatum (grönt), vilket antas vara relaterat till de neurokognitiva brister man funnit hos personer med schizofreni.]]

Hos vuxna anser man att funktionen, eller ickefunktionen, av antipsykotisk medicinering används ofta som förstahandsbehandling.

Denna teori anses dock nu vara allt för enkel för att vara en fullständig förklaring, delvis eftersom nyare antipsykotiska mediciner (som kallas ''atypiska'' antipsykotiska mediciner) är lika effektiva som de äldre medicinerna (som kallas ''typiska'' antipsykotiska mediciner), men påverkar också serotoninfunktionen och kan ha lite mindre dopaminblockerande effekt.  Psykiatern David Healy har också anfört att farmaceutiska företag har stött vissa alltför förenklade biologiska teorier om psykisk sjukdom för att gynna sin egen försäljning.<ref>Healy, D. (2002) ''The Creation of Psychopharmacology''. Cambridge, MA: Harvard University Press. ISBN 0-674-00619-4</ref>

Mycket av senare forskning har fokuserat på skillnader i struktur och funktion på vissa hjärnområden hos personer diagnostiserade med schizofreni.

Tidig evidens för skillnader i den neurala strukturen kom från upptäckten av en förstorning av det ventrikulära systemet hos personer diagnostiserade med schizofreni, hos vilka negativa symtom var speciellt tydliga<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=62160 Johnstone EC, Crow TJ, Frith CD, Husband J, Kreel L. (1976)] Cerebral ventricular size and cognitive impairment in chronic schizophrenia. ''Lancet'', 30;2 (7992), 924-6.</ref>.  Denna upptäckt har dock inte visat sig särskilt pålitlig på individuell nivå, med avsevärd variation mellan patienter.

Senare studier har visat på ett stort antal skillnader i hjärnstrukturen mellan människor med och utan schizofrenidiagnos<ref>[http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=pubmed&dopt=Abstract&list_uids=15062627 Flashman LA, Green MF (2004)] Review of cognition and brain structure in schizophrenia: profiles, longitudinal course, and effects of treatment. ''Psychiatric Clinics of North America'', 27 (1), 1-18, vii.</ref>. Liksom vid de tidigare studierna kan dock dessa skillnader endast pålitligt observeras då man jämför grupper av människor, och har alltså dåligt prediktionsvärde när det gäller en individuell person med schizofreni.

Vid studier, som använder fMRI och PET för att undersöka funktionella skillnader i hjärnaktivitet, har framkommit att skillnader mest ser ut att förekomma i frontalloberna, hippocampus och temporalloberna<ref>Green, M.F. (2001) ''Schizophrenia Revealed: From Neurons to Social Interactions''. New York: W.W. Norton. ISBN 0-393-70334-7</ref>. Dessa skillnader är starkt kopplade till de neurokognitiva brister som ofta förekommer i samband med schizofreni, speciellt i områdena minne, uppmärksamhet, problemlösning, exekutiva funktioner och social kognition.

La '''schizofrenia''' è una forma di malattia psichiatrica caratterizzata, secondo le convenzioni scientifiche, da un decorso superiore ai sei mesi (tendenzialmente cronica o recidivante), dalla persistenza di sintomi di alterazione del pensiero, del comportamento e dell'emozione, con una gravità tale da limitare le normali attività della persona. 

Il termine, coniato dallo psichiatra svizzero Eugen Bleuler nel 1908, deriva dal greco σχίζω (''schizo'', scissione) e φρενός (''phrenos'', cervello), 'mente divisa'. Il termine proposto da Bleuler sostituì quello ottocentesco di ''Dementia Praecox'', proposto da Emil Kraepelin.

È da tenere presente che ''schizofrenia'' è un termine piuttosto generico che indica non una entità nosografica unitaria, ma  una ''classe'' di disturbi, tutti caratterizzati da una certa gravità e dalla compromissione del cosiddetto "esame di realtà" da parte del soggetto. A questa classe appartengono quadri sintomatici e tipi di personalità anche molto diversi fra loro, estremamente variabili per gravità e decorso.

In casi molto gravi i sintomi possono arrivare alla catatonia, al mutismo, provocare totale inabilitazione. Nella maggioranza dei casi di schizofrenia vi è qualche forma di apparente disorganizzazione o incoerenza del pensiero. Vi sono però certe forme dove questo sintomo non compare, e compaiono invece rigide costruzioni paranoidi.

== Panoramica generale ==
La schizofrenia si caratterizza, secondo la tradizione medica, per due tipi di sintomi: 
*''sintomi positivi'': sono comportamenti o esperienze del soggetto "in più" rispetto all'esperienza e al comportamento dell'individuo normale. Si possono perlopiù includere sotto il termine più generale di ''deliri, le allucinazioni e il disordine del pensiero (per la diagnosi non occorre che si manifestino ''tutti'' questi sintomi, a seconda dei casi è sufficiente che ve ne siano uno o due).

*''sintomi negativi'': sono chiamati così quelli che sono diminuzione, declino o scomparsa di alcune capacità o esperienze normali del soggetto. Possono includere inadeguatezza nel comportamento della persona, distacco emotivo o assenza di emozioni, povertà di comunicative, incapacità di concentrazione, mancanza di piacere (anedonia) e mancanza di motivazione.

Alcuni modelli descrittivi nella schizofrenia includono un terzo tipo di sintomi (schizofrenia di terzo tipo detta ''sindrome disorganizzata'') dove compaiono soprattutto disordine del pensiero e problemi di pianificazione. I sintomi possono prendere la forma di deficit neurocognitivi: si tratta dell'indebolimento di alcune funzioni di base quali la memoria, l'attenzione, la risoluzione di problemi,  la funzione esecutiva e la cognizione sociale.

La schizofrenia colpisce in media più frequentemente soggetti nella tarda adolescenza e nella prima fase dell'età adulta, ma alcune forme colpiscono prevalentemente persone adulte o di mezza età. I sintomi si manifestano generalmente prima negli uomini che nelle donne, anche se vi sono anche qui specifiche casistiche di incidenza femminile, ad esempio la schizofrenia catatonica "post-partum".

===Storia e prime classificazioni===

Fu lo psichiatra Emil Kraepelin il primo a descrivere questa sindrome nel 1883, definendola ''dementia praecox'' (demenza precoce) e distinguendola da altre malattie mentali.

Più tardi venne appunto rinominata ''schizofrenia'' da Eugen Bleuler. La scelta del termine fa riferimento alla interpretazione data all'epoca a questa malattia, alla definizione teorico-clinica del disturbo come: dissociazione, ovvero una ''separazione'' o ''mancata interazione'' tra il pensiero e la percezione della realtà da parte del soggetto. Bleuler, con le sue prime ricerche del 1908 ed in seguito con la classica sistematizzazione del 1911 (''Dementia Praecox oder Gruppe der Schizophrenien''), codificò anche la differenza tra sintomi positivi e negativi. 

Nel suo ''Trattato di psichiatria'' Kraepelin aveva già individuato tre forme possibili di schizofrenia:

*''schizofrenia ebefrenica'', in cui prevale la dissociazione del pensiero
*''schizofrenia paranoica'', dove prevalgono idee fisse, allucinazioni e deliri
*''schizofrenia catatonica'', in cui prevalgono i "disturbi della volontà" o disorganizzazione comportamentale.

===Il dibattito scientifico intorno alla schizofrenia===

L'esistenza della condizione schizofrenica, attribuibile a una parte dell'umanità, era in un certo senso nota da secoli nella cultura occidentale. La condizione di disadattamento e incapacità di comunicare con altri dell'individuo si associa al nome tradizionale di follia, e le persone colpite da tale disadattamento grave potevano essere chiamate "maniaci", "folli" o "indemoniati" e così via.    

L'affermarsi di un'osservazione sistematica è stata concomitante allo sviluppo della manicomi e carceri. La "spiegazione" della schizofrenia rimaneva un mistero, e secondo molti lo è tuttora: i modelli descrittivi delle varie scuole di psicotica non ha nessun contenuto e non si deve cercare una spiegazione razionale all'interno del vissuto del malato. L'idea diametralmente contraria, formulata da Ronald David Laing, è che la psicosi - cioè fenomeno in cui il comportamento e la comunicazione del paziente ci appaiono totalmente illogici - sia in realtà una esperienza umana perfettamente comprensibile al pari di tutte le altre, che può esere immaginata empaticamente da chi volesse porsi nel punto di vista adatto.       

L'approccio diagnostico e trattamentale alla schizofrenia, fin dal problema della sua definizione, è stato oggetto di forti dibattiti nella storia della medicina. Il movimento anti-psichiatrico, che ispirandosi a Laing giunse anche a conclusioni estreme, pose in evidenza come la classificazione di alcuni pensieri e comportamenti di determinati individui come "malattia", è semplicemente ciò che permette il controllo sociale di persone considerate indesiderabili, inaffidabili o scomode per la società, persone che tuttavia non hanno commesso alcun crimine. 
In effetti il termine stesso "schizofrenia"  funziona come un'etichetta o uno sintomi - è un termine che definisce piuttosto il grado della sofferenza psichica, in termini di isolamento, inabilitazione e capacità comunicative della persona colpita da disagio psichico. Il termine schizofrenia nonostante l'effetto di stigma ha un confine semantico complesso e indefinito, che  può rendere il suo uso privo di significato clinico, e secondo alcuni sarebbe meglio non usarlo affatto. La questione dell'uso del termine non risolve però il problema dell'esistenza di malattie mentali molto gravi. In merito alle psicosi schizofreniche, la posizione antipsichiatrica classica (quella sorta nel periodo della maggiore contestazione, negli anni '60 e'70) sembra mostrare oggi anche i limiti esplicativi basati sui suoi assunti - talvolta intrecciati a formulazioni squisitamente ideologiche e non osservazionali - così che nemmeno le idee anti-psichiatriche riescono a rendere conto di tutti i dati oggettivi. 

Allo stato delle conoscenze scientifiche, molti aspetti della malattia restano oscuri, la schizofrenia è uno dei 'buchi neri' della medicina, a partire dalla formulazione della diagnosi come nelle forme di trattamento. Rappresenta una continua sfida per il curante poichè è costretto 'comunque' a fare delle scelte, cioè delle precise assunzioni di responsabilità, senza essere sostenuto da informazioni certe sulle cause, sulla diagnosi, sulla terapia e sul decorso. Per es., se vengono prescritti neurolettici, ciò comporta una serie di implicazioni che spingono verso una direzione; se viene avviata una psicoterapia, ci sono tutta una serie di implicazioni logico pragmatiche che spingono in un'altra, ma nessuna delle due posizioni è sostenuta da criteri oggettivi tranne che non si voglia considerare tra questi il criterio 'ex adiuvantibus' (dai giovamenti). 

Le analisi sulla malattia sono in gran parte analisi correlate, ma non distinte, tanto del comportamento abnorme del paziente quanto delle reazioni di chi sta vicino a quel comportamento, si tratti di familiari, amici o di una equipe curante. Tutta la storia della schizofrenia è una storia di azioni e reazioni: sintomi, segni e rifiuti, ospedali psichiatrici e case di cura, azioni 'inconsulte' (a volte semplicemente incomprensibili), interventi dell' 'ordine pubblico' e psichiatri. Lo stesso Kraepelin, che pure ebbe la grande intuizione di unificare quadri clinici apparentemente diversi, li studiò negli ospedali psichiatrici dell'epoca, con l'immaginabile attendibilità, specie sotto il profilo del decorso e dell'esito.

==Diagnosi (criteri DSM IV-TR)==

Per la diagnosi di schizofrenia conta sia la natura sia la durata dei sintomi (sintomi che differiscono per durata caratterizzano ad esempio il Disturbo schizofreniforme). 

La forma abbreviata dei criteri diagnostici DSM-IV-TR: La diagnosi di schizofrenia richiede il soddisfacimento del seguente criterio: 

'''A''') (Sintomi caratteristici) La presenza persistente di '''due''' o più  dei sintomi che seguono, per un periodo significativo che si considera di almeno un mese (si osserva che la durata può essere inferiore se il sintomo recede a seguito di trattamento): 

* deliri
* allucinazioni
* disorganizzazione del discorso verbale (es: perdere il filo, incoerenza, divagazione e espressione troppo astratta)
* grave disorganizzazione del comportamento (es. nel vestiario, nelle abitudini diurne, disturbi del sonno, disforia, piangere o ridere frequentemente e inappropriatamente), oppure stato gravemente catatonico
* presenza di sintomi negativi, cioè che trasmettono un forte senso di disinteresse, lontananza o assenza del soggetto: appiattimento affettivo (mancanza o forte diminuzione di risposte emozionali), alogia (assenza di discorso), avolizione (mancanza di motivazione), disturbi dell'attenzione e delle capacità intellettive, assenza di contatto visivo  

Nota: Il soddisfacimento del criterio A è l'unico richiesto (cioè per la diagnosi non si richiede il soddisfacimento dei punti B e C) solo nel caso che le idee fisse siano bizzarre e irrealistiche, oppure nel caso che le allucinazioni consistano nell'udire due o più voci identificabili come irreali che parlano fra loro, oppure una voce che "commenta" in diretta le azioni e percezioni del paziente. 

'''B''') Deficit o disfunzione sociale e/o occupazionale: Per un periodo di tempo significativo uno o più degli ambiti principali della vita del soggetto sono gravemente compromessi rispetto a prima della comparsa del disturbo (lavoro, relazioni interpersonali, cura del proprio corpo, alimentazione ecc.)  

'''C''') Durata: persistenza dei sintomi "B" per almeno sei mesi, che includano almeno un mese di persistenza dei sintomi "A".   

Esistono ulteriori criteri (D, E ed F) che servono per depressione maggiore); oppure in caso di grave disturbi neurologici dovuti a condizioni mediche generali, o che i sintomi siano effetto dell'uso di sostanze come droghe o farmaci.

=== Sottotipi ===

La classificazione più tradizionale considera quattro forme principali di schizofrenia: la schizofrenia ''catatonica''; la schizofrenia ''ebefrenica''; la schizofrenia paranoide, e la schizofrenia ''semplice''. Il criterio DSM classifica ad oggi cinque forme, indicate di seguito. È indicata a fianco la classificazione alfanumerica corrispondente nelle tabelle ICD 9 (a sinistra) e ICD 10 (a destra) dell'Organizzazione Mondiale della Sanità. Il criterio ICD 10 identifica invece 7 forme.