'''Дезидерій''' () — останнім королем лангобардів, відомий завдяки тісному зв'язку з Карлом Великим, який був одружений на дочці Дезидерія.  

Дезидерій був королівським офіцером, ''dux Langobardorum et comes stabuli'', «коннетаблем і герцогом лангобардів». Король папи Римського Стефана II. На своїй коронації пообіцяв папі повернути Святому Престолу кілька, втрачених раніше міст. Пізніше між Дезидерієм і папою Стефаном III (IV) виник конфлікт, оскільки папа був проти одруження Карла Великого з дочкою короля Лангобардів. 

==Правління==
Як його попередники, Дезидерій бажав поширити свою владу в Італії, що й викликало колізії з папою та південними герцогствами. Папа мав намір передати Лютпранд повстав проти Дезидерія, який швидко розгромив свого противника та подарував герцогство Арехізу.  Тоді ж Дезидерій змістив з престолу Албойна і привласнив собі титул герцога Сполетського. 

У Герпергою, яку було відіслано до батька. У той самий час, Герберга, вдова брата Карла Великого, що правив до нього, Карломана, вирішила шукати допомогу в короля лангобардів, маючи мету возвести своїх синів на престол короля Франків. Дезидерій визнав синів Карломана і Герберги монархами та напав на папу Адріана I, який відмовився коронувати вказаних претендентів.

Тому Карл Великий зі своїм військом у Мортари. Пізніше Карл Великий оточив їх столицю Вероні, яка була відкинута до узбережжя Адріатичного моря. Адельчіз утік до  Константинополя.

Облога тривала до червня 774, коли Дезидерій здався та відкрив міські ворота, отримавши обіцянку збереження життя воїнів і мешканців міста.  Дезидерія було вислано до монастиря у Корбі, де він і помер.

'''Desiderius''' († nach 786) war der letzte Langobardenkönig, er regierte von 757 bis 774.

== Leben ==

Desiderius stammte aus Liutprand wurde er zunächst Dux) der Toskana. Nach dem Tod von König Stephan II. und des Frankenkönigs Pippins des Jüngeren Aistulfs Bruder Ratchis auszuschalten und sich zum König krönen zu lassen. Kurz darauf kam es jedoch zu Konflikten mit dem Papst, weil Desiderius diesem entgegen einer vorherigen Vereinbarung mehrere Städte nicht überlassen wollte. Zudem nahm der Langobardenkönig Verhandlungen mit Byzanz auf, das mit dem Papsttum verfeindet war.

Desiderius festigte die Stellung des Langobardenreichs, indem er die Dukate Spoleto und Benevent unterwarf. Im Jahre 759 ernannte er seinen Sohn Tassilio III. von Bayern ein, dem er seine Tochter Liutperga zur Frau gab. Aufgrund der vorübergehenden Schwäche des Frankenreiches wurde Desiderius der Schutzherr des Papstes. Papst Stephan III. war politisch weitgehend von Desiderius abhängig. Tochter des Desiderius, deren Name unbekannt ist und die fälschlicherweise ''Desiderata'' genannt wurde. Die Verhandlungen dazu waren von Karls Mutter Bertrada der Jüngeren geführt worden, die damit das durch Aufstände und Erbstreit geschwächte Frankenreich nach Süden abzusichern plante.

Nach dem Tode von Karl des Großen jüngerem Bruder Karlmann, 771, floh dessen Witwe Gerberga mit ihren Söhnen zu Desiderius nach Italien. Nachdem Karl der Große 772 seine langobardische Gemahlin verstieß, wurde Desiderius' Hof zu einem Sammelpunkt der Opposition gegen Karl. Der Langobardenkönig drängte Papst Hadrian I., die Söhne Karlmanns zu fränkischen Königen zu salben. Als der Papst sich weigerte, besetzte Desiderius einen Teil seines Gebiets. Auf einen Hilferuf Hadrians marschierten die Franken im Sommer 773 in Italien ein. 

Desiderius verschanzte sich in von den Franken belagert und eingenommen, Desiderius wurde mit seiner Gemahlin ins Frankenreich deportiert, wo sie den Rest ihres Lebens in Byzanz entkommen. Das langobardische Königtum ging auf Karl den Großen über, der sich in Pavia krönen ließ. Desiderius ist zuletzt im Jahr 786 bezeugt, sein genaues Todesjahr ist unbekannt.

== Familie ==

Desiderius war mit Ansa verheiratet, die ebenfalls aus Brescia stammte. Sie beeinflusste wohl vor allem Desiderius Religionspolitik sehr stark und gründete mehrere Klöster (S. Michele und S. Pietro in Brescia). Der langobardische Geschichtsschreiber Paulus Diaconus bezeichnete sie als 
''coniunx pulcherrima'', als schönste Ehefrau.