thumb|Túpac Amaru II
'''José Gabriel Condorcanqui Noguera''', conegut com a '''Inca Tupac Amaru, fou un líder quítxua que va encapçalar la primera i més gran rebel·lió independentista al Virregnat del Perú. 
== Els primers anys== 
Era el cacic de Surimaná, Tungasuca i Pampamarca, besnét de Juana Pilco-Huaco, la filla de l'últim sobirà inca, Túpac Amaru I (executat pels espanyols en 1572). Es va educar amb els jesuïtes de Cusco i va fer fortuna en negocis de transport, mineria i terres. El seu prestigi entre els indis i mestissos li va permetre encapçalar una rebel·lió contra les autoritats espanyoles del Perú en 1780; aquesta rebel·lió (precedida per altres similars) va esclatar pel descontentament de la població contra els tributs i prestacions obligatòries de treball que imposaven els espanyols (mita, obratges, repartiments, serveis. i contra els abusos dels corregidors.
== Activitats econòmiques == 
Acabats els seus estudis i nomenat cacic dels territoris que li corresponien per herència, Condorcanqui va fixar la seva residència a la ciutat del Cusco, des d'on viatjava constantment per a controlar el funcionament de les seves terres. El 25 de maig de 1758, va contreure matrimoni amb la jove Micaela Bastidas Puyucahua qui també descendia d'una noble família cusquenya. Amb Bastidas, Condorcanqui tindria tres fills, Hipòlit, que va néixer en 1761, Mariano, que va néixer en 1763, i Fernando, que va néixer en 1770. 

En aquest moment, les propietats de Condorcanqui incloïen cocals a Carabaya (actual mules que emprava com a argentines, principalment Tucumán. Totes aquestes activitats econòmiques li van procurar un bon nivell econòmic. No obstant això, a causa de els seus forts trets indígenes, l'alta societat cusquenya formada principalment per espanyols i criolls no l'acceptava com a un dels seus. 

La tradició de la seva família afirmava que descendia directament dels últims habitants de l' Vilcabamba (actual Virrei argentins que intentaven tenir el monopoli del trànsit de mineral per l'Alt Perú. Les autoritats espanyoles van sotmetre Condorcanqui al pagament de prebendes i van imposar l'obligació a tots els indígenes de participar en la '''mita''', o treball en les mines en favor de la Corona. 

Davant aquest panorama i davant els excessos de les autoritats espanyoles a Cusco, Condorcanqui va presentar el 1776, una petició formal davant la Reial Audiència de Lima perquè els indígenes fossin alliberats del treball obligatori en les mines (mita). La decisió de l'Audiència de Lima va ser negativa, provocant en Condorcanqui un profund rebuig i ressentiment del sistema.

== La rebel·lió== 
Els tributs excessius, la virrei Virregnat. En els seus inicis, la rebel·lió va reconèixer l'autoritat de la Corona espanyola, limitant-se a exigir canvis en l'organització administrativa del Virregnat para frenar els abusos dels corregidors.

El dia que va esclatar, el 4 de novembre de 1780, la rebel·lió es va dirigir, precisament, contra el corregidor de Tinta, l'espanyol '''Antonio Arriaga''', qui va ser capturat aquest mateix dia i executat. A hores d'ara, Condorcanqui ja havia adoptat el nom de '''Túpac Amaru II''', en honor del seu avantpassat l'últim Inca de Vilcabamba. Posteriorment el moviment es propagà per gran part de la serra sud del virregnat. Encara que el seu objectiu inicial va ser lluitar contra els excessos i el mal govern dels espanyols, no va poder evitar que la guerra es convertís en racial (indígenes enfront d'europeus i criolls). Al capdavant d'una tropa nodrida i després de vèncer a un exèrcit de 1.200 espanyols a Sangarará (actual districte de Sangarará, província d'Acomayo, regió del Cusco), Túpac Amaru va decidir no donar el cop definitiu a la plaça virreinal situada en la ciutat del Cusco al nord de Sangarará. Al contrari, va replegar les seves tropes a Tungasuca (actual província de Canas, al sud de Sangará). 

Algunes fonts assenyalen que Tupac Amaru va realitzar aquesta retirada tàctica amb la finalitat de facilitar el diàleg amb les autoritats espanyoles. No obstant això, el que va permetre fou que els espanyols de Cusco organitzessin la resistència i tinguessin temps de rebre reforços enviats per ordre del Huamanga. Aquests reforços i la nova estratègia plantejada pel general realista '''Gabriel de Avilés''' van ser determinants perquè les tropes del virrei (que contava entre els seus oficials amb el brigadier 5 i 6 d'abril a Tinta. Les hosts independentistes van ser delmades i els principals dirigents de la rebel·lió capturats.

thumb|Túpac Amaru II
'''Túpac Amaru II''' (s. '''José Gabriel Condorcanqui''', 19. maaliskuuta 1742 – 18. toukokuuta 1781) oli alkuperäisväestön kapinan johtaja Perussa espanjalaisten valtaa vastaan 1780. Hän oli inkahallitsija Túpac Amarun pojanpojanpoika. Myöhemmin hänestä tuli lähes myyttinen hahmo itsenäisyystaistelussa ja alkuperäisväestön oikeuksien puolesta kamppailussa.

José Gabriel Condorcanqui syntyi Tintassa, Cuscon maakunnassa ja sai jesuiittakoulutuksen. Hän sai päällikkyyden veljeltään, joka hallitsi espanjalaiskuvernöörin alaisuudessa. Hän vetosi kuvernööriä parantamaan oloja tekstiilitehtaissa, kaivoksissa ja kylissä. Kun tämä epäonnistui, hän otti isoisoisänsä inkanimen, järjesti kapinan ja vangitsi ja teloitti kuvernööri Antonio de Arriagan Tintassa vuonna 1780.

Kapina oli ensimmäinen merkittävä kapina Espanjan valtaa vastaan kahteen vuosisataan. Túpac Amaru II vangittiin pian, hänen vaimonsa, vanhin poikansa ja setänsä teloitettiin hänen silmiensä edessä, kuten myös muutama kapinajohtaja. Túpac Amaru II tuomittiin mestattavaksi hevosten vetäessä irti hänen jokaisen raajansa. Teloitus kuitenkin epäonnistui ja hänet mestattiin ja paloiteltiin Cuzcon torilla, samassa paikassa kuin isoisoisänsä Túpac Amaru. Kun kapina jatkui, myös muut hänen suvustaan teloitettiin, paitsi yksitoistavuotias poikansa Fernando, joka jäi eliniäkseen vangiksi. Inkavaatetus ja kulttuuri kiellettiin väestön sopeuttamiseksi espanjalaiseen kulttuuriin.