'''Innovation Journalism''' (Injo) is innovation (eco)systems. 

==Introduction==
Innovation is more than invention. An invention is something new, it can be done by a single person. Innovation is the introduction of something new, it always involves the interaction between several people. It is the process of creating and delivering new value on a market or in a community. Innovation journalism covers how innovation happens.

Traditional newsbeats - like business, technology, science and political journalism - look only at certain aspects of innovation processes and ecosystems. Innovation is treated as a topic within each beat, and the bigger picture is chopped up to fit into a specific news slot, usually technology or business journalism. 
 
The concept of Innovation Journalism (InJo) was [http://www.vinnova.se/vinnova_shop/ItemView____9176.aspx coined in 2003] by  David Nordfors. For Innovation Journalism the process of innovation itself is the central concept, treating business, technology, politics etc. as nested components of a news story. In terms of traditional newsbeats, InJo is  multidisciplinary. It is a 'horizontal' beat, spanning across the old beats, reporting on innovation processes and innovation ecosystems. 

InJo identifies and reports on issues in the innovation ecosystems, such as emerging concepts, the interaction between the main actors, or what is happening in innovation value chains. It spans themes such as science and technology trends, industrial production processes, marketing of new technologies, business models, politics, cultural trends, social impacts, and more.

InJo can be seen either as a horizontal newsbeat or as a mindset within traditional newsbeats.

== Injo Programs ==

===The Innovation Journalism Program at Stanford===
The first innovation journalism program - the Innovation Journalism Program at Stanford[http://www.innovationjournalism.org/blog]- was started by David Nordfors in 2003 as a Swedish initiative, a collaboration between VINNOVA, the Swedish Governmental Agency for Innovation Systems, and SCIL, Stanford Center for Innovations in Learning, at Stanford University. The initial activity of the program was the Innovation Journalism Fellowships, where each year a selected number of journalists mix workshops and conferences at Stanford with covering innovation in collaboration with hosting newsrooms. Initially, the program hosted only Swedish journalists. In 2006 an affiliated Finnish national innovation journalism program was spearheaded by Seppo Sisättö, introducing Finnish Fellows into the program at Stanford, with support from SITRA and the Helsingin Sanomat Foundation. In 2007, the Competitiveness Support Fund in Pakistan funded a Pakistan Injo program, which also nominates Fellows to the Stanford program. 

'''Innovaatiojournalismi''' on uusi journalistinen genre tai lähestymistapa, jossa innovaatioita käsitellään laajemmalla, yleisemmällä tasolla, ei yksittäisiä innovaatioita. Se kertoo esimerkiksi tieteen ja tekniikan kehityssuunnista, teollisuuden tuotantoprosesseista, immateriaalioikeuksista. Sen ajatus on syntynyt Ruotsissa 2003 Suomen Tekesiä paljolti vastaavan Vinnovan innovaatiojournalismiprojektissa.

Hankkeessa on ruotsalaisia journalisteja lähetetty Yhdysvaltoihin harjoittelemaan sikäläisiin teknologian ja talouden huippumedioihin, kuten Wall Street Journaliin ja uuteen Red Herringiin. Suomesta projektiin on Sitran hallinnoiman ohjelman puitteissa osallistunut neljä stipendiaattia <ref>[http://www.sitra.fi/fi/Ohjelmat/PaattyneetOhjelmat/innovaatiot/innovaatiot_hankkeet/innovaatiojournalismi/inno_journalismi.htm Sitran ohjelma]</ref>.

Projekti toimii Stanfordin yliopistossa Kalifornian Piilaaksossa, jossa on järjestetty kolme kansainvälistä innovaatiojournalismin konferenssia 2004, 2005 ja 2006. Neljäs on vuoden 2007 toukokuussa<ref>[http://www.innovationjournalism.org/conference/ Innovaatiojournalismin konferenssi]</ref>.

Tampereen yliopiston Journalismin tutkimusyksikössä on toteutettu 2005–2007 kaksivuotinen Tekesin rahoittama Innovaatiojournalismin tutkimus- ja koulutusohjelma, jonka koulutuskomponentin suunnitteli dosentti Seppo Sisättö ja tutkimuskomponentin tiedetoimittaja, valtiotieteen tohtori Erkki Kauhanen. Tutkimuksen toteuttivat Erkki Kauhanen ja Elina Noppari, ja sen loppuraportti on julkaistu Tekesin sarjassa Technology Review<ref>[http://www.innovaatiot.fi/pmwiki/pub/texts/IJF.pdf Tekesin sarja Technology Review pdf]</ref>. Jyväskylän yliopistossa järjestettiin syksyllä 2005 Suomen ja mahdollisesti koko maailman ensimmäinen yliopistolliseen tutkintoon sisällytettävissä oleva innovaatiojournalismin kurssi, jonka luennoi Tampereen injo-kolutukseen osallistunut tutkija Turo Uskali.

Vinnovan hankkeen johtaja ja konseptin kehittänyt David Nordfors<ref>http://www.innovationjournalism.org/About%20us.htm</ref> määrittelee innovaatiojournalismin niin, että se
*kattaa uusien teknologioiden kaupallistamisen;
*on yhdistelmä talous-, teknologia-, ja poliittista journalismia;
*pystyy tarkastelemaan innovaatiovetoista kasvua myös systeemisestä näkökulmasta;
*tarjoaa analyysejä, jotka perustuvat tieteen, teknologian, talouden ja julkishallinnon näkökulmien yhdistämiseen;
*tarkastelee innovaatiojärjestelmiä ja toimii niiden journalistisena vahtikoirana; 
*ei aiemmin ole ollut olemassa erillisenä käsitteenä, vaikkakin sitä käytännössä on jonkin verran harjoitettu.

Kauhanen ja Noppari (2007) ovat arvostelleet tätä alkuperäistä muotoilua siitä, että se unohtaa sosiaaliset ja kulttuuriset innovaatiot vaikka ne ovat välttämätön osa kaikkea teknologista muutosta. He ovat pyrkineet kehittämään käsitettä määrittelemällä sen laajemmin eräänlaisena tulevaisuusjournalismina siten, että se
*kattaa kaikki innovaation tyypit, myös sosiaaliset, kulttuuriset ja jopa taiteelliset;
*huomioi myös kansalaisyhteiskunnassa "virallisen" innovaatiojärjestelmän ulkopuolella syntyneet uudet ajatukset;
*näkee innovaatioiden käyttäjät niiden myötätuottajina (käyttäjäkokeilut, käyttötieto, käyttäjäinnovaatiot);
*säilyttää journalismin kriittisen roolin;
*hyödyntää journalistisen perusvälineistön lisäksi tulevaisuudentutkimuksen menetelmiä;
*voidaan itsenäisen genren sijasta nähdä myös tulevaisuusorientoituneena lähestymistapana, jota voi harjoittaa minkä tahansa journalistisen genren sisällä.

Kauhanen ja Noppari näkevät innovaatioiden diffuusion (eli mahdollisimman nopean, tehokkaan ja laajan käyttöönoton) talouden tuottavuuden kannalta keskeisenä prosessina ja katsovat, että endogeeniset talousteoriat, jotka rakentuvat innovaation käsitteen varaan, mutta pitävät innovaatioiden viestintää ja diffuusiota itsestään selvänä tai ongelmattomasti annettuna, eivät tavoita taloudellisen kasvun todellista dynamiikkaa ja todellisia ehtoja. He esittävät, että talousteorioihin tulee liittää ''viestintäehto'', joka pakottaa kiinnittämään innovaatiopolitiikassa riittävästi huomiota innovaatioviestintään, jonka yksi osa on innovaatiojournalismi. 

Korostaakseen innovaatiotoiminnan yhteiskunnallista ulottuvuutta Kauhanen ja Noppari ovat ehdottaneet siirtymistä ''innovaatiopolitiikasta innovaatioyhteiskuntapolitiikkaan''. Brittiläistä Geoff Mulgania seuraten he ehdottavat, että Suomeen pitäisi perustaa teknologisten osaamiskeskusten lisäksi "''sosiaalisia piilaaksoja''", joilla he tarkoittavat joko maantieteellisesti rajattuja tai virtuaalisia kokeilualueita, joissa sosiaalisia innovaatioita pyritään erityisesti etsimään ja tukemaan aivan niin kuin nyt on olemassa tukijärjestelmiä teknologisille ja kaupallisille innovaatioille. Sosiaalisten innovaatioiden mahdollisimman tehokas kokeileminen ja tukeminen esimerkiksi kunnallisella tasolla saattaa edellyttää lainmuutoksia.