'''Romantizam''' je umjetnički pravac (postoji u glazbi i slikarstvu) koji se javlja krajem 18. stoljeća, vrhunac mu je od 1800. - 1830.

Romantizam = romantično, nestvarno, nerealno.

Razni su događaji uvjetovali da se romantizam javi kao opći kulturni pokret: Francuska revolucija i pad Napoleona; ništa što je obećano nije ispunjeno, nisu ostvareni ideali ljudi, te je uslijedilo razočarenje.

Karakteristike romantizma:
* čovjek želi pobjeći od krute stvarnosti, odbacuje razum, prepušta se mašti
* kao i književnici, njihovi su likovi nesretni, neshvaćeni, suvišni ljudi koji smisao života traže u prirodi i osjećajima.

Postoje dvije skupine romantičara:
* aktivni - barem djelomično sagledavaju stvarnost i pokušavaju utjecati na rješavanje društvenih problema,
* pasivni - oni ne sagledavaju probleme već bježe i povlače se u sebe, u svijet svojih problema i emocija. Oduševljava ih priroda.

Teme:
* osobne preokupacije
* pejsaž, daleki i nepoznati krajevi
* nacionalno - povijesna tematika
* mistika

Najpopularniji pojam romantizma je tzv. svjetska bol (''weltschmertz'') tj. pesimizam i tuga nad neskladom svijeta i neskladom mašte i stvarnosti.

Najčešće književne vrste: poema, lirika, roman u stihovima, dnevnik. 

Predstavnici:
* Njemačka - Johann Wolfgang Goethe i Friedrich Schiller
* Francuska - Alphonse de Lamartine i Victor Hugo
* Rusija - Aleksandar Sergejevič Puškin i Mihail Jurjevič Ljermontov
* Engleska - George Gordon Byron, William Wordsworth i Samuel Taylor Coleridge
* Amerika - Edgar Allan Poe

thumb|250px|[[Caspar David Friedrich –  ''Vandraren ovan dimmorna'' (cirka 1818)]]

'''Romantiken''' är benämningen på en europeisk konst-, litteratur-, musik-, vetenskaps- och filosofihistoria. 

Romantiken uppstod i reaktion mot den förnuftstro, metafysiska spekulationer, kombinerades med en ny syn på konstnären som ett skapande geni. Formerna, som varit strikt bundna och allmängiltiga, löstes upp och en större individualitet tilläts. Intellektets betydelse avtog till förmån för den inre, subjektiva upplevelsen, fantasin och känslan. Under romantiken uppstod såväl den moderna nationalismen som orientalismen och exotismen.

Som kulturströmning var romantiken starkast i Tyskland, Frankrike och Storbritannien. Fastän det förekom en omfattande påverkan mellan dessa länder, utvecklades tre distinkta rörelser inom romantiken med centrum där.

== Romantiken som epok ==
===Tidsangivelser===
Eftersom romantikens idéer var en fortsättning på ett latent eller kuvat platonskt arv, är en exakt tidsangivelse för dess början omöjlig. Uppkomsten av romantiken skedde stegvis, vilket är ytterligare ett skäl att undvika skarpa distinktioner. Redan Thomas Grays ''Elegi skriven på en lantkyrkogård'' från 1751 bröt drastiskt emot upplysningstidens estetik, och är romantisk i stilen. Därifrån kan skönlitteraturens  förromantik sägas uppstå, en stridande strömning mot klassicism och upplysning. Termen används huvudsakligen inom litteraturhistorien.<ref>''Bonniers lexikon'', band 6, s. 262</ref> Huruvida förromantiken bör inbegripas i romantiken eller ej råder ingen enighet om.<ref>I ''Bonniers lexikon'', band 16, räknas förromantiken in i romantiken, men i ''Litteratuens historia i världen'' och ''Epoker och diktare'' är den strömningen åtskild.</ref>

Generellt brukar år 1800 anges som en tid då romantiken är ett faktum. För Frankrikes del var detta den tid då Napoleon Bonaparte möjliggjorde för aristokratin att lufta sina intryck av revolutionen, återställde kyrkan i landet, införde nyordning i samhället, och ett hierarkiskt samhälle på individualismens grund. För Englands del brukar utgivandet av William Wordsworths och Samuel Coleridges ''Lyrical Ballads'' 1798 anges som startpunkten för romantikens genombrott. I Tyskland var Goethe länken mellan förromantik och romantik, och år 1798 formulerades romantikens estetik av Friedrich Schlegel.

Romantikens arv har fortfarit att vara levande även efter realismens genombrott, varigenom det är lika problematiskt att fastställa när romantiken tog slut. I dess fulla kraft, under vilket strömningen klart dominerade kulturen, var den för litteraturens del ohotad under den första halvan av 1800-talet, framför allt till 1830-talet. Därefter skedde en gradvis uppluckring mot realism. Inom musiken menas i stället att perioden varar in i 1900-talet, men då skiljs som regel mellan romantiken som epok och romantiken som estetik. För många författare, kompositörer och konstnärer från slutet av 1700-talet och framåt är det mer relevant att tala om romantiska, klassicistiska eller realistiska drag i deras skapande, än att kategoriskt placera dem i en epok.

Om romantiken förstås som idealismens estetiska ideologi, var den fortfarande en betydelsefull strömning till första världskriget. Enligt vissa epokindelningar kännetecknades perioden 1830-1914 av kampen mellan romantikens idealism och materialism i olika kulörer.

Om romantiken definieras som en temporal epok leder detta till många anomalier. Goethe till exempel är i en del verk klart romantisk (''Werther'', många dikter, ''Faust'') och i andra klassicist (''Iphigenie auf Tauris, Römische Elegien''). Tidsmässigt tillhör Jane Austen romantiken, men hennes romaner brukar betecknas som realistiska. Inom musiken levde det klassicistiska arvet vidare som en ständig motkraft mot romantiken, och kampen fortgick in till modernismen.

===Begreppet "romantiken"===
thumb|250 px|left|"Music Party Perworth ", [[William Turner (1835), Tate Gallery.]]

Ordet "romantiken" kommer av fornfranskans ord ''romanz'' som betecknar en prosaberättelse på folkspråk, och har givit upphov till det svenska ordet roman. ''Romancen'' som litterär term brukar kontrasteras mot satiren, och innebär med Robert Scholes ord en framställning av "övermänskliga karaktärer i en idealvärld" i motsats till satiren som "återger undermänskliga grotesker fångade i kaos."<ref>Robert Scholes, "Fiktionsberättelsens modus", i övers. E. Kloow, i ''Genreteori'', 1997, s. 142</ref> Inom musiken är en ''romance'' långsamma, ömma solosatser som inte ingår i en större opera, och som kännetecknas av känslosam intimitet.

Den strömning eller epok som numera kallas romantiken, kallades emellertid ''nyromantiken'' av dem själva och en bit in på 1900-talet; med romantik avsåg de i stället en kristen estetisk strömning under medeltiden som hänger samman med mysticismens inre extatiska försoning med Gud, naturlyrik, framställningar av kärlek, det fulas gestaltande, riddarväsendet, och frigörelse från formkrav.<ref>Se till exempel "romantiken" i ''Nordisk familjebok'', Uggleupplagan, band 23 (1916)</ref> Till denna estetiska strömning hör gotiken. Denna betydelse av ordet har inte levat kvar. Med "romantiken" avses i litteraturhistoriska standardverk vad som då kallades "nyromantiken" (så även här).

Det var den tyske filosofen Friedrich Schlegel som skapade begreppet romantiken år 1798, varmed strömningen som börjat göra sig gällande i filosofi och kultur blev en formulerad ideologi. Han hade 1797 med sin bror August Wilhelm Schlegel grundat tidskriften ''Athenäum'' som blev det organ där romantikens estetik - i synnerhet poetiken och det platonska genreproblemet - växte fram och formulerades. 1798 skrev Friedrich Schlegel ''116. Athenäums-Fragment'', vilket blev den egentliga programförklaringen: "Den romantiska poesin är en progressiv universalpoesi." Han fortsatte förklaringen med att hävda konstnärens absoluta frihet från konventioner till innehåll och form.<ref>[http://www.uni-essen.de/literaturwissenschaft-aktiv/Vorlesungen/poetik/schlegelprog.htm Friedrich Schlegel: Progressive Universalpoesie (1798)]</ref>

En av estetikens grundfrågor brukar vara huruvida den otämjda naturen eller den civiliserade och ansade kulturen skall sättas högst. Romantiken valde naturen, och detta val drevs stundom till ren primitivism. Trots deklarationen om romantikens progressivitet, blev strömningen tillbakablickande: framtiden betraktades med misstro, och det förflutna med nostalgi och sentimentalitet. Det var inte endast det föreställda historiska primitiva samhället som upphöjdes, utan också andra, oförstörda kulturer, bland annat den folkliga. 

Enligt en annan distinktion skiljs mellan dionysiska och apolliniska ideal i estetiken. Romantiken, menar den brittiske filosofen kärleken platonisk och religiös till sitt väsen, och känslan som gestaltas är en inre rörelse, i bjärt kontrast till Byron. Novalis koncentrerade sig mer på lidandet än på lusten, på ensligheten i stället för på självständigheten som Byron framställer. Båda har ett dödsförakt, men hos de tyska romantikerna var detta existentiellt, och hos Byron krigarens. Tieck representerar i stället det folkliga, sagan och nationalismen.

I valet mellan Aristoteles och Platon hade den senare klart företräde, i synnerhet i nyplatonsk tappning. Platons vikt vid eros, dialogformen, hans estetik, och den nyplatonska metafysiken var idéer i tiden, och inte Aristoteles nyktra, mästrande resonemang.

Romantiken brukar i högre grad än andra epoker sägas vara paradoxal i sina ideal, och kännetecknas av framställningar av motsatser i konflikt och i förening.

== Socialt och politiskt sammanhang ==
thumb|250px|[[Napoleon Bonaparte krönte sig själv och Josephine till kejsare och kejsarinna. Detalj av Jacques-Louis David, Musée du Louvre]]
Romantiken förs ibland till självständighetskriget från England. I efterdyningarna till Franska revolutionen hade en omfattade ståndscirkulation ägt rum, och framför allt den gamla aristokratin var hotad i sin existens. Industrialiseringen slog inte igenom fullt ut, förrän romantiken avlösts av realismen. Framväxandet av denna nya världsordning på en nyrik företagarklass skedde emellertid under epoken, och utgjorde dess ekonomiska och sociala förutsättningar: borgarklassen hade blivit en köpkraft för konsten. Napoleonkrigen skakade statsbildningarna, men med Wienkongressen 1814-1815 återställdes ordningen temporärt. Krig och inomnationella oroligheter var dock ständigt verklighet. Generellt fanns en utbredd misstro mot demokrati, och många blev anhängare till Metternich. Men romantiken rymde inte bara reaktionärer, utan också revolutionärer: gemensamt för dessa båda grupper var upproret mot den föreliggande ordningen.

Medan realismen i huvudsak var idealisternas och politiska ideologierna fick mer fast form, i reaktion mot tidsandan eller innesluten i den: konservatism, liberalism, anarkism och socialism. Av dessa har framför allt konservatismen sin grund i romantikens idéer genom den starka fokusen på historiens idealiserande. I samband med den ekonomiska nyordningen, skapades det slags klassamhälle som socialismen skulle uppstå som reaktion mot. Utilitarismen härrör som ett udda element från tiden, dess kritik mot romantiken till trots. De brittiska diktarna spred anarkismens idéer i skönlitterär dräkt.

Jordbruket hade reformerats de föregående århundradena, vilket hade orsakat en enorm befolkningstillväxt som kännetecknade århundradet, och med en omfattande emigration till bland annat Amerika som följd. De egendomslösa tvingades på grund av befolkningstillväxten lämna landsbygden för att ta anställning i städerna. För att råda bot på den tilltagande fattigdomen, infördes allmän skolgång i de flesta europeiska länder: den moderna pedagogiken föddes med den schweiziske romantikern Johann Heinrich Pestalozzi som förordade "hjärtats bildning" framför huvudets eller handens.

Med emigrationen och kolonialismen, spreds den västerländska kulturens territorium runt om jordklotet. Tekniska uppfinningar av betydelse för epoken var järnvägarna, ångmaskinen och kanalbyggen, vilket vid sidan av emigrationen och kolonialismen ledde till att avstånden krympte. Med detta följde ökade motsättningar mellan stad och landsbygd, förstärkt av industrialiseringen i städerna. Någon teknikdyrkan ryms inte i romantikens vurmande; i valet mellan stad och land valde en äkta romantiker landsbygden.

== Romantikens filosofi ==

Det råder oenighet huruvida metafysiska och kunskapsteoretiska studier.<ref>Eriksson och Frängsmyr, s. 156</ref> Detta kan sägas motsvara två parallella linjer som utgjorde romantikens väsen: emotionen och idealismen. Russell pekar på det motsägelsefulla i romantikens filosofi, genom att framhålla att det å ena sidan förekom en övertro till att förnuftet allena skulle lösa världens bekymmer och att människans lärbarhet är gränslös, vilket ledde till marxismen och utilitarismen, och å andra en irrationalism som sedan utmynnade i existentialismen.<ref>Russell, s. 233</ref> Förhållandet mellan den romantiska filosofin och den tyska idealismen är omdebatterad, inte minst under dess samtid.

I England var de romantiska världsåskådningarna en fortsättning på en aldrig utdöd form av platonism, som plötsligt upplevde en blomstring. Några nya filosofiska program av betydelse lades inte fram i England under epoken; filosofin och litteraturen sammansmälte. Edmund Burke var samtidigt en viktig företrädare för romantiken, och om någon romantisk strömning kan sägas ha funnits så vore det den historiska skolan.

===Förromantikens filosofi===

Tre tyska förromantiska filosofer kom att spela en avgörande roll för romantiken utveckling. Immanuel Kants uppgörelse med David Hume innebar en omorientering av synen på vad som är verklighet och kunskap, men han utvecklade en agnosticism som senare romantiker tog avstånd i från. Johann Georg Hamanns upphöjelse av poesin till religionens följeslagare var en tanke som levde vidare. Johann Gottfried Herder uppvärderade folkdiktningen, och var en föregångsman inom kulturhistoria och kulturfilosofi. Sturm und Drang hade utbildat ett studium av geniet som fenomen, geniestetik, som hos Kant tog sig uttryck i att definiera genialitet som originalitet, en naturlig talang vars uttryck skapar nya regler som andra efterbildar. 

===Den tyska idealismen===

Den tyska romantiken härleds till de tyska idealisterna. De romantiska filosoferna tog visserligen avstånd från mycket av Kants läror, men hans filosofi lade grunden för avståndstagandet från upplysningen. panteistisk världsbild, varmed holistiska förklaringsmodeller; inom estetiken tog den sig uttryck i att söka skapa allkonstverket, ett konstverk där alla konstformer samlades och utgjorde en samverkande helhet. I och med upphöjelsen av enhet och medvetande, blev skapade idésystem idealet för filosofisk verksamhet.

Fichte var den som på allvar väckte den tyska nationalismen och folkbildningstanken med ''Reden an die deutsche Nation'' (1807). Friedrich Gottlieb Klopstock hade därvidlagt redan banat väg med sin förromantiska diktning. Schopenhauer förs som regel till naturalismens era, men hans misantropi och pessimism genljöd även i hans samtid.

Historiefilosofin spelade en avgörande roll för framväxten av romantiken, där framför allt Friedrich Hegel var banbrytande med sin teori om ett dialektiskt historiskt fortskridande, med teser, antiteser och synteser, där motsatserna kämpar för att sedan gå upp i varandra i en högre förening, vilket möter nya antiteser varmed historien rullar vidare. Logiken i detta tillskriver Hegel en världsande, vars intelligens människan har i mindre format. "Världshistorien", skriver Hegel, "är framställningen av anden, hur den arbetar sig fram till vetande om det som är i och för sig. Österlänningarna vet inte att anden eller människan såsom sådan är fri. /---/ Först de germanska nationerna har i och med kristendomen vunnit insikt om att människan som människa är fri och att andens frihet utgör det mest egenartade i människans natur."<ref>Hegel, ur Förnuftet i historien: Världshistoriens innehåll, citerat ur Ahlberg, ''Nyare tidens filosofi'' 1967, s. 120 f</ref> Men inför världsandens vindlingar i händelseförloppen är människan en blind aktör, som det är historikerns sak att ge synen till. Hegel var emellertid en motståndare till den romantiska filosofin.

Den tyska idealismen sysslade alltså med problemet att förena två motsättningar: det metafysiska systemet kontra människans frihet. Helheten betraktades på ett organiskt sätt: verkligheten var ett sammanhängande system, uppbyggd på principen om det absoluta, med ett givet ändamål och betingat av förnuft. Människan förhöll sig till detta som en fri och skapande varelse. Men det var förbehållet geniet att med sitt skapande knyta samman den systematiska naturen och människans frihet. Hegel och Schelling var dock oeniga om huruvida genialiteten förelåg i konstverket eller i medvetandet.

===Rousseau===

den naturliga religionen och hans idealisering av "den ädle vilden". Han fick framför allt betydelse för protestantismen som sökte en ersättning för katolicismens thomism. Han bryter med arvet från Platon, Aristoteles och skolastiken.

Av betydelse blev hans teorier om samhällskontraktet och folksuveränitetsprincipen, två fundamentala förutsättningar för romantikens nationalism och intresse för folkloristik. Med ''Emile'' uppträder en ny syn på barnet, som kanske är hans mest livaktiga bidrag till idéhistorien och samtiden.

Det var också Rousseau som populariserade själva ordet romantiken, som han använde för att beskriva sin egen livshållning. Bortsett från betoningen av känslan, innehöll begreppet för Rousseau en natursyn, i vilken han var tydligt påverkad av Montesquieu, med tanken på en naturlig ordning. Av detta följde en omvärdering av det primitiva i så måtto att detta tillerkändes en systematik och en eftersträvansvärd ursprunglighet. Detta bröt avgjort med Thomas Hobbes syn på naturtillståndet som allas krig mot alla.

==Själen, språket, nationen, historien==

Historievetenskapen och källkritiken upplevde ett genombrott med Barthold Georg Niebuhr och framför allt Leopold von Ranke. Franska revolutionen ledde till en ny generation historiker, kulturhistoriker och politiska historiker, som Tocqueville, Jacob Burckhardt, Thomas Maccaulay och Thomas Carlyle. François Guizot utgav medeltida dokument, och ''Monumenta Germaniae historica'' började utges.

En naturlig stat var för romantikerna nationen, en kollektiv organism som hade grundats av den gemensamma historien som ett folk hade, vilket de menade hade skapat en nationalkaraktär. Nationalromantiken som dessa idéer gav upphov till levde vidare långt framåt. Nyplatonismen gjorde sig gällande i historiesynen genom att det var det det ursprungliga som söktes; det ursprungliga var en fullkomlig enhet, det absoluta, målet för all mänsklig tillvaro. Människan kunde nå visshet om detta antingen på intellektuell väg, eller genom konsten. Sökandet efter en nationell identitet med kristen synvinkel ledde till återväckta studier av medeltiden, dess folk och kulturyttringar. Det blev framför allt de germanska folken som tilldrog sig uppmärksamheten: goterna, sachsare och Arthurlegenden, med flera. Riddarideal för män, kvinnors jungfrulighet, och innerlig religiositet upphöjdes till dygder. Dygderna kontrasterades mot starka erotiska antydningar. Inom rättsfilosofin bröt den historiska skolan och Friedrich Karl von Savigny i Montesquieus efterföljd med den rådande naturrättsdoktrinen, och menade i stället att varje nation hade sitt historiskt framväxta rättssystem som legitimerades av nationens speciella karaktär. Allt fokus på nationens individualitet till trots, förordade Schelling en världsstat som skulle skapa fred på jorden genom gemensam rättsordning. von Savigny tillhörde den grupp som brukar kallas den historiska skolan, där även den konservative Edmund Burke ingick. Den historiska skolan menade att varje företeelse måste bedömas efter vilka förutsättningar de hade. Historiska härledningar blev därmed avgörande för varje studium. Synsättet att vissa kollektiv utgjorde organiska enheter i samspel, kom att känneteckna den konservatism och historism som utgick från Burke.
thumb|200 px|Själen i bild: [[Géricault utförde porträttstudier av människor med psykiska lidanden, för sin vän psykiatern Georget. Detta porträtt föreställer en kvinna som lider av manisk avund, skildrat i ansiktsuttrycket (1822). Musée des Beaux-Arts]]
Människans väsen betraktades som skapande subjekt vilka kan framställa sammanhang och världar som kan begripas av andra människor. Ett sådant skapande skilde människan från rasistiska.<ref>En utförlig kritik av västvärldens förhållande till Mellanöstern under epoken har Edward Said lagt fram i ''Orientalism''.</ref> Psykologin som vetenskap utvecklades av Johann Friedrich Herbart, som uppvärderade det omedvetnas roll för medvetandet. Psykologerna intresserade sig i Rousseaus och Schellings spår för barndomen - lekens betydelse, lärandets mål och medel - barnet betraktades under romantiken som  oförstörda av civilisationen, som individens naturtillstånd.

Till den franska romantiken gjorde den text-kritiska metoden. Den jämförande språkforskningen med indoeuropeisk språksläktskap och att språken hade en historia under vilket de hade utvecklats - två rön som först denna tid läggs fram. Rosettastenen hittades 1799, och dess hieroglyfer dechiffererades av Jean François Champollion, vilket bidrog till uppkomsten av orientalismen.

==Människan och Gud==

Den återuppståndna religionen var ytterligare en reaktion mot upplysningen. Även hos uttalade ateister som Percy Bysshe Shelley brukar religiösa inslag lyftas fram, i form av panteism i naturåtergivningen.

I efterdyningarna efter ultramontanisterna som menade att påvens makt alltid var överställd världsliga härskare. Chateaubriands ''Le Génie du Christianisme'' (1802) är ett romantiskt försvar av kristendomen på uteslutande estetiska grunder. Den tyska romantiken var djupt präglad av pietismen och herrnhutismen. 

Romantiken kom också att präglas av konfliktytor mellan kristendom och annan tro i och med exiotismen och orientalismen; ett centralt tema i till exempel Chateaubriands roman ''Attila'' (1801). Skräcken som revolutionen och upplysningen hade väckt i alla europeiska länder, kanaliserades genom att olika konstformer skapade skräckgenrer och genom studier i ondskans väsen. Till skillnad från medeltidens framställningar av ondskan i form av djävulen, blev dock romantikens mer folkloristisk och mångfacetterad.

För teologiska modernismen.

== Romantiken i olika länder ==

Genom romantikens fokus på nationen, fick strömningen nationella särdrag. I de länder där strömningen var som starkast, blev olikheterna också som störst. Huvudsakligen kan man tala om tre centrum för romantiken, vilket motsvarar tre länder: Tyskland, Frankrike och England. Övriga länder påverkades av en eller flera av dessa nationella särarter. Romantiken i Östeuropa var också distinkt.

===Tyskland===
:''Huvudartikel: Romantiken i Tyskland''

Tyskland existerade inte som stat under romantikens tidevarv. Napoleon Bonaparte besegrade 1806 det Heliga romerska riket av tysk nation, ett kejsardöme med en mängd furstendömen och hertigdömen, och med Wienkongressen 1815 återbildades federationen som Tyska förbundet av 38 stater, inbegripet Österrike. Men konflikterna eskalerade: 1866 utbröt krig mellan Preussen och Österrike, som avlöpte med att Österrike lämnade federationen, och Nordtyska förbundet bildades. 1871 ombildades federationen under Otto von Bismarck till kejsardömet Tyska riket med Preussen som politiskt centrum.

För Tysklands del är det svårare med den romantiska epokindelningen. Förromantiken, med Sturm und Drang och dess svallvågor, går långsamt in i romantiken. Romantikens centrum låg i Jena och i Heidelberg, vilket har givit upphov till differensen mellan Jenaromantiken med företrädare som Novalis och Tieck, och Heidelbergromantiken, med bröderna Grimm, Achim von Arnim och Clemens Brentano. För alla tyska romantiker var filosofin en avgörande impulsgivare, en instans som föreskrev tidens smak och världsbild.

Kampen för den tyska statens fortlevnad, inte minst under Napoleonkrigen, var en viktig historisk förutsättning för Heidelbergromantiken, som i högre grad än andra centrum var präglad av en gemenskap mellan aristokrati och allmoge. Detta tog sig uttryck i att konsten inriktade sig på folkliga fenomen, som att bröderna Grimm under sina språkstudider tecknade ner tyska folksagor och von Arnim och Bretano samlade folkvisor som de utgav; i samma nationalistiska anda komponerade Franz Schubert och Johannes Brahms lieden, och Wagner skapade den tyska "stora operan" med motiv från den germanska medeltiden.
thumb|200 px|left|Den blå blomman blev genom [[Novalis förmedling universellt en symbol för romantiken.]]
Jenaromantiken blev i stället ett säte för känslodyrkan, dödsmystik, och tragisk kärlek, där diktaren höjer sig över folket med sin förmedlade lidelse. Ingen personifierade den passionerade Jenaromantiken som Novalis: ''Oändligt liv / böljar starkt i mig. / Från ovan skådar / jag så till dig. /.../ O gör mig, älskade, / mäktigt till din, / att jag kan älska / och slumra in. / Jag känner dödens / föryngrande flod, / till balsam och eter / förvandlas mitt blod.''<ref>Ur "Ditöver svallar och böljar jag", översatt av Johannes Edfelt</ref> Novalis skapade i ''Heinrich von Ofterdingen'' också romantikens symbol framför alla andra: den djupblåa blomman, som representerade längtan, evigheten och det onåbara. Motiven hos poeten Novalis, motsvaras i bildkonsten av Caspar David Friedrich, vars motiv ofta vänder sig bort från betraktaren, anknyter till religionen, och skildrar en besjälad natur.

Samtidigt samlas såväl Heidelberg- som Jenaromantiken i både Goethes och Schillers diktning, varför den tyska förromantiken ofta inbegrips i hela den tyska romantiken. Det självmordstema som Goethe skapade med ''Den unge Werthers lidanden'', de folkliga dikterna till Gretchen, och de centrallyriska uttrycken för lidandet, är samtliga typiska romantiska ingredienser. En annan sammanbindande poet är Hölderlin.

===Frankrike===
:''Huvudartikel: Romantiken i Frankrike''

I Frankrike rådde kaos efter franska revolutionen, och staten upplevde hastiga omvälvningar i styrelsen. När Napoleon Bonaparte tog makten vid brumairekuppen 1799 och utsåg sig själv till kejsare 1804 verkade den gamla samhällsordningen strukturellt vara återställd. Men de närmaste åren utkämpades Napoleonkrigen om europeiskt herravälde, vilket till slutet innebar ett uppsving för den nationella stoltheten. Efter förlusten vid slaget i Waterloo 1815 tilltog oroligheterna i samhället med tvära kast mellan monarki och republik: bourbonska restaurationen 1815, julirevolutionen 1830 och julimonarkin, februarirevolutionen 1848, och andra kejsardömets utropande 1851.

Många av den franska romantikens företrädare hade smärtsamma minnen från Franska revolutionen, så till exempel Charles Nodier. Chateaubriands självbiografi behandlar detta ämne, liksom några andra verk av honom. Hans generation skapade också den franska, katolska konservatismen, med företrädare som Joseph de Maistre, Maine de Biran, Hughes Felicité Robert de Lamennais och Louis Gabriel Ambroise de Bonald. Smärtan över det försvunna tidevarvet och hyllandet av det våldsamma äventyret verkar ha nedärvts i en annan aristokrat, Alfred de Vigny, som slutligen föredrog ett liv i isolering framför att frottera sig med samtidens intelligentia. 

Den franska litterära romantiken var splittrad till 1820-talet, då en distinkt författargrupp bildas: Bernkonventionen av 1886 - helt i överensstämmelse med det romantiska erkännandet av konstnären. I samband med detta blev även regissören en funktion som tillmättes avgörande betydelse. 