'''Gunnar Jarring''', född 12 oktober 1907 i Brunnby, Skåne län (i dåv. Malmöhus län), död 29 maj 2002. Svensk ambassadör och docent i turkiska språk. Son till lantbrukare Gottfrid Jönsson och Betty Svensson. Gift 1932 med fil.lic Agnes Urania Charlier, dotter till astronomen Carl Charlier (1862-1934) och Siri Leissner.

Gunnar Jarring doktorerade 1933 vid Lunds universitet med avhandlingen ''Studien zu einer osttürkischen Lautlehre'' (Studier i östturkisk ljudlära) och utnämndes samma år till docent i turkisk språkvetenskap därstädes. Avhandlingen föregicks av en studieresa till Kinesiska Turkistan. Efter disputationen reste han till Afghanistan, vilket låg till grund för ''Uzbek texts from Afghanistan Turkestan'' (1938) och en etnologisk undersökning av de turkspråkiga folken i det området. 1938 var han i Turkiet för att söka i arkiven efter material om de svensk-turkiska förbindelserna under Karl XII. 

1940 värvades han till utrikespolitiken, då han blev attaché i Ankara. Redan året därpå utsågs han till chef för den svenska beskickningen i Teheran. 1948 var han sändebud i Indien och även Ceylon 1950, men var åter i Iran, Irak, och Pakistan 1951. 1952 återvände han till Sverige som chef för den politiska avdelningen vid Utrikesdepartementet och utrikesråd och var i egenskap av det sakkunnig vid FN:s generalförsamling 1955. 

1956 utsågs han till ambassadör, och blev Oscar Thorsings efterträdare som Sveriges ständiga ambassadör i FN. Han innehade den posten till 1958, och efterträddes av Agda Rössel. Under tiden i FN var han även Sveriges ombud i Säkerhetsrådet 1957-58, och medlare i Kashmir-konflikten mellan Indien och Pakistan. Han hade en svår roll i Libanonkrisen 1958, då svenska regeringen som enda land intog Sovjetunionens sida, vilket gjorde Dag Hammarskjöld förtvivlad enligt Jarring. Detta ledde till en konflikt mellan utrikesminister Östen Undén och densamme, och Jarring blev samma år ambassadör i Washington DC till 1964 då han förflyttades till Moskva.

Palestina-konflikten, en tjänst han innehade ända till 1990. Han upprättade ett högkvarter på Nicosia på Cypern, varifrån han skötte samtal med Egypten, Jordanien, Israel och Syrien, för att länderna ska godta FN:s resolution 242, och medverkade till utbyte av krigsfångar. Vidare arrangerade han ett beryktat fredssamtal i New York 7 augusti 1970, där han la fram ett förslag om fredsavtal mellan Egypten och Israel som innebar att Israel skulle dra sig tillbaka från de områden de ockuperat. Hans förslag avvisades; han kunde inte erhålla några konkreta fredsresultat de första sex åren. När generalsekreterare U Thant på grund av hälsoskäl avstod omval 1971, var Jarring en av dem som föreslogs till efterträdare. 

Jarring var känd för att alltid svara "No comments", när journalisterna ställde frågor. Det gav upphov till hans smeknamn "Musslan". 1952-64 utgav han sina memoarer, ''Rikets förhållande till främmande makt''. Hans publikation är mycket omfattande och inbegriper förutom några huvudverk inom turkologin om uiguriska, flera betydande utrikespolitiska arbeten.

'''Gunnar Jarring''' (Swedish Turkologist and diplomat.

Jarring studied at Lund University, and earned his PhD in 1933 with his dissertation ''Studien zu einer osttürkischen Lautlehre''. After teaching Turkic languages at the University for the rest of the 1930s, he worked for the Swedish foreign service as attaché at their embassy in Ankara in 1940. He later held diplomatic positions in Teheran, Baghdad, and Addis Ababa, and was appointed Swedish minister to India in 1948. After several other diplomatic missions, he was Sweden's Permanent Representative the United Nations 1956-1958, and sat in the UN Security Council for the last two of those years. He was ambassador to the USA 1958-1964, and to the Soviet Union 1964-1967.  

After the 1967 Arab-Israeli War and the adoption of UN Security Council Resolution 242, Jarring was appointed by the UN Secretary-General as a special envoy for the Middle East peace process, the so-called Jarring Mission.  Jarring's methods of negotiation were used unsuccessfully until the 1973 Arab-Israeli War.

Gunnar Jarring continued to publish studies on Eastern Turkic languages throughout his diplomatic career and after retirement.