'''HbA1c''' vagy '''glikohemoglobin''' a vörösvértestekben található és a vért vörösre festő hemoglobin egy formája, melyben a hemoglobinhoz glükóz (cukor) köt. A glükózzal kötésben lévő (glikozilált) hemoglobin aránya a teljes hemoglobinhoz képest (százalékban kifejezve) a cukorbetegség kezelésének egyik fontos laborparamétere. Segítségével megállapítható, hogy milyen volt a beteg átlagos vércukorszintje az elmúlt három hónapban (hosszútávú vércukor). 

Minél magasabb a vércukorszint, annál több hemoglobin alegység köt cukrot. A kötés egy darabig instabil, de pár óra múlva stabilizálódik és vissza nem fordítható lesz: a cukor nem tud többé leválni a hemoglobinról. Ennek következtében a HbA1c forma élettartama a vörösvértestek élettartamától függ. A glükóz kötése a hemoglobinhoz nem enzimek segítségével történik és különböző glikozilált hemoglobin formák jöhetnek létre. Hogy a méréseket és így a cukorbetegség kezelését az egész világon standardizált körülmények között lehessen végezni, a münsteri [http://www.ifcc.de/en/index.shtml?gmbh IFCC] (Institute for Collaborative Classification) egy munkacsoportja a HbA1c-t választotta ki mérendő paraméternek, mert ez a glikozilált forma stabil. A HbA1c-ben a glükóz a hemoglobin béta-láncának N-terminálisához köt (ez egy valin aminosav).

==Labordiagnosztika==
A HbA1c értékét cukorbetegeknél háromhavonta ellenőrzik. A HbA1c érték nem értékelhető, ha a vörösvértestek hemolitikus betegségek során elpusztulnak, például fertőzések során, mérgek hatására vagy egyes örökölt betegségeknél. 

A cukorbetegség kezelésének a célja, hogy a HbA1c érték 6,5% (de inkább 6%) alatt maradjon, hogy a cukorbetegség hosszútávú szövődményei csak később vagy egyáltalán ne jelentkezzenek. A HbA1c érték nem alkalmas a cukorbetegség diagnózisának megállapítására, 6% feletti értékek azonban alátámasztják a diagnózist. Mivel a kötés egy darabig instabil és csak pár óra múlva stabilizálódik, átmeneti magas vércukorértékek a HbA1c-értékkel alig mutathatók ki. Ezzel ellentétben a múltbeli átlagos érték jól látszik. Egészségeseknél az érték 4-6%. Mivel a normális tartomány laborról-laborra változik, minden egyes leletnek tartalmaznia kell az adott labor határértékeit. 

Az alábbi táblázat a HbA1c értékeket felelteti meg az átlagos vércukor koncentrációknak. Az értékek csak becslésként használhatók.

L''''hémoglobine glycosylée''' ou '''glyquée''' (fraction '''HbA1C''') est une valeur biologique permettant de déterminer la concentration de diabétiques.

Son dosage régulier, par un prélèvement sanguin veineux, permet de surveiller l'équilibre glycémique des patients diabétiques et, ainsi, d'évaluer et d'adapter leurs traitements anti-diabétiques. Sa valeur augmente lorsque les périodes d'hyperglycémie ont été fréquentes dans les 120 jours précédant le dosage et diminue lorsque la glycémie a été correctement équilibrée. Ainsi meilleur est le contrôle glycémique, plus basse est l'HbA1c et moindre est le risque de développer une des complications du diabète (microangiopathie, macroangiopathie...). L’équilibre chronique d’un diabète sucré se juge sur l’HbA1c et pas sur la glycémie, sauf au moment de l’adaptation du traitement ou lors de situations aiguës.

Sa valeur normale se situe entre 4 à 6% de l'hémoglobine totale. 

==Équivalence HbA1c et glycémie moyenne==

Intérêt physiopathologique

L'hémoglobine (Hb) glyquée correspond à l'ensemble des molécules d'hémoglobine modifiées par fixation non enzymatique d'oses et principalement de glucose sur des les fonctions aminées de la globine. Cependant, les caractères de l'Hb glyquée changent selon les sites de glycation, et cette notion de l'hétérogénéité de l'Hb glyquée est capitale pour mettre en œuvre une technique de dosage et interpréter un résultat. 

Le terme d'hémoglobine glyquée totale est utilisé lorsque l'on considère les molécules d'hémoglobines glyquées sur tout résidu NH2, et celui d'hémoglobine Al quand la fixation d'ose est localisée à l'extrémité N-terminale des chames ß, ce qui modifie la charge des molécules d'Hb. La fraction HbA 1, hétérogène, comprend HbA 1a1 (fixation de-fructose 1-6 diphosphate), HbA 1a2 (glucose-6-phosphate), HbA lb (pyruvate) et surtout HbAIc, dont la valine N-terminale des chaînes ß a fixé une molécule de glucose, et qui a servi de base à la plupart des travaux sur l'intéret clinique des Hb glyquées au cours du diabète. 

La glycation non enzymatique des protéines est un processus physiologique lent qui affecte toutes les protéines de l'organisme et dont l'intensité augmente avec la glycémie. Puisque la durée de vie des hématies est d'environ 120 jours, la concentration d'hémoglobine glyquée renseigne sur la qualité de l'équilibre glycémique des 4 à 8 semaines qui précèdent le dosage. Il s'agit donc d'un index rétrospectif et cumulatif à long terme, utilisé dans la surveillance de routine du diabète sucré. Permettant un meilleur équilibre du diabète, qui constitue l'aspect essentiel du traitement, ce marqueur a un rôle essentiel dans la prévention des complications dégénératives de la maladie (1-5). 