thumb|Henri Dunant

'''Jean Henri Dunant''' ( Ginebra, Suïssa 1828 - Heiden 1910 ) fou un home de negocis suís que portà a terme diferents iniciatives humanitàries. L'any 1901 va rebre el Premi Nobel de la Pau, junt amb Frédéric Passy, per la seva contribució a la creació del Comitè Internacional de la Creu Roja i per iniciar la Convenció de Ginebra (1864).

La seva inspiració per les esmentades iniciatives fou el seu testimoniatge de la cruel batalla de Solferino, Itàlia, de 1859.

== Els primers anys ==
Va néixer el orfes i els presos en malalta i pobre. Una visita a Toulon va tenir molta influència sobre Dunant, en veure el patiment dels reclusos.

Als divuit anys es va associar a la Societat de Ginebra per les Almes. L'any següent va fundar l'Associació Dijous ('Thursday Association'), un grup de joves estudiosos de la Bíblia i amb voluntat d'ajudar els pobres i els presoners. El 1852 va fundar la branca ginebrina de la ''Young Men's Christian Association'' (o Associació Cristiana d'Homes Joves).

Als vint-i-quatre anys va abandonar el ''Collège Calvin'' per baixes qualificacions, i va començar a treballar a una empresa de bescanvi de diners, la ''Lullin und Sautter''.

==Algèria==
El 1853 va visitar Algèria, Tunísia i Sicília, com a membre de les colònies de Setif (''Compagnie genevoise des Colonies de Sétif''). Les seves impressions les va publicar el 1858 a ''Notice sur la Régence de Tunis'' (o ''Notes sobre la regència de Tunísia'').

El 1866, quan encara Algèria estava ocupada per França, va crear una companyia industrial i financera especialitzada en el blat de moro, la ''Société financière et industrielle des Moulins des Mons-Djémila''. Però davant de l'escassa col·laboració de les autoritats colonials a l'hora d'assignar les terres i l'aigua, Dunant va decidir dirigir-se directament a l'emperador de França, Napoleó III. L'emperador es trobava al regne de Sardenya lluitant contra Àustria, què havia ocupat molt del territori del que avui dia és Itàlia. El quarter general de Napoleó estava situat a una petita ciutat, Solferino, i cap allà va anar Dunant en veure que no rebia resposta.

==La batalla de Solferino==
El 1859 Dunant va arribar a Solferino, tot just acabada una cruenta batalla que va deixar 38.000 víctimes entre ferits i morts. Poca o nul·la atenció rebien els ferits que romanien al camp de batalla. Dunant va prendre la iniciativa i va organitzar la població civil, especialment dones i noies, per assistir els soldats malferits. Davant la manca de material, va organitzar l'abastiment dels recursos i fins i tot va aconseguir l'alliberament de metges austríacs capturats pels francesos. El lema era ''Tutti fratelli'' (o ''Tots som germans''').

==La Creu Roja==
En tornar a Ginebra, Dunant va escriure la seva experiència a Solferino en un llibre que porta per títol ''Un Souvenir de Solferino''. Imprés el 1862 amb els seus propis diners, hi va descriure la batalla, el seu cost, i els posteriors i caòtics esdeveniments. També hi va desenvolupar la necessitat de crear una organització neutral que proveís l'atenció necessària als soldats malferits. El llibre el va distribuir a molts dels líders polítics i militars d'Europa.

thumb|right|Els fundadors del [[Comitè Internacional de la Creu Roja.]]

Dunant també va començar a viatjar per Europa per promocionar les seves idees. El seu llibre fou molt benvingut per Gustave Moynier, un jurista president de la Societat pel Benestar Públic, de Ginebra. Llurs membres el van examinar amb deteniment i van decidir fundar, el 17 de febrer de 1863 el '''Comitè Internacional de la Creu Roja'''. Els cinc membres van ser el propi G. Moynier, el propi H. Dunant, el general d'exèrcit Henri Dufour, i els doctors Louis Appia i Théodore Maunoir. De seguida van haver-hi desavinences entre Dunant, que defensava la total neutralitat de l'organització, i Moynier, que la veia fora de lloc.

El mateix 1863 catorze estats van prendre part en una reunió a Ginebra organitzada pel comitè per discutir sobre el tracte als soldats ferits en períodes de guerra. Un any més tard, el 1864, el parlament suís va organitzar una conferència diplomàtica fruit de la qual nasqué la '''Convenció de Ginebra''', la qual signaren dotze països.

==Període per oblidar==
L'abril de 1867 la ''Crédit Genevois'' va fer fallida; l'escàndol va esquitxar en Henri. La Cort de Ginebra va condemnar en Dunant per pràctiques enganyoses en la gestió dels deutes. Tota la seva família també es va veure afectada per tenir inversions a la societat en bancarrota. Aprofitant l'ocasió, Moynier, que era el president del comitè, va esforçar-se per què Dunant fos expulsat de l'esmentat comitè. Els anys posterior Moynier va utilitzar les seves influències per què Dunant no rebés recolçament de ningú. Més tard és expulsat de la ''Young Men's Christian Association''.

Dunant deixa Ginebra el jueu en territori de Palestina.

Els deutes econòmics continuaven, i la seva vida transcorria en la pobresa. Tot i ser membre honorari de les societats nacionals de la Creu Roja de Àustria, Països Baixos, Suècia, Prússia i Espanya, fou oblidat en els discursos del creixent Moviment de la Creu Roja. Entre 1874 i 1886 es va traslladar a diferents indrets, com Stuttgart, Roma, Corfú, Basel, Karlsruhe i definitivament a una infermeria de Heiden (Suïssa).

thumb|120px|Henri Dunant
'''Jean Henri Dunant''' (filantropo fundador da Cruz Vermelha. Foi também o vencedor do Prêmio Nobel de Paz em 1901, juntamente com Frédéric Passy.

Inicialmente, um grande homem de negócios, foi representante de uma companhia genovesa. Enfrentando alguns problemas no que diz respeito à exploração das terras e numa tentativa de solução desses mesmos problemas, decidiu dirigir-se pessoalmente ao imperador francês Napoleão III, que na época se encontrava em Itália dirigindo o exército francês que juntamente com os italianos tentava expulsar os austríacos do território italiano. Ao presenciar o sofrimento na frente de combate na Batalha de Solferino em 1859, Dunant organizou de imediato um serviço de primeiros socorros. Desta sua experiência resultou o livro Un souvenir de Solferino de 1862 onde sugeria a criação de grupos nacionais de ajuda para apoiar os feridos em situações de guerra e propunha a criação de uma organização internacional que permitisse melhorar as condições de vida e prestar auxílio às vítimas da guerra.

Em 1863, funda  a Cruz Vermelha Internacional, reconhecida, no ano seguinte, pela Convenção de Genebra.

De personalidade altruísta, Dunant não teve sorte nos seus negócios, acabando por se isolar em Heiden, na Suíça. Após adoecer, esteve internado no hospital desta vila Suíça, onde veio a falecer em 1910.

Entre outros prémios, Dunant recebeu de Portugal, a Ordem de Cristo, em 1897. 

==Referências==
* '''A Grande História do Nobel''', Ed. Quidnovi - Edição e Conteúdos,S.A., 2004 